УХВАЛА

16 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 911/1524/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Київщина-Житло» - Горбайчук Л.В.,

Обухівської міської ради Київської області - Василюка В.М.,

Виконавчого комітету

Обухівської міської ради Київської області - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Обухівської міської ради Київської області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 (у складі колегії суддів: Михальська Ю.Б. (головуючий), Коробенко Г.П., Тищенко А.І.)

та рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2024 (суддя Конюх О.В.) в частині задоволених позовних вимог

у справі № 911/1524/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло»

до Обухівської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області

про стягнення 3 890 511,84 грн,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (далі - ТОВ «Київщина-Житло») звернулося до суду з позовом до Обухівської міської ради Київської області (далі - Обухівська міська рада), Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області (далі - Виконавчий комітет Обухівської міської ради) про стягнення 3 890 511,84 грн, у тому числі 713 699,71 грн 3 % річних та 3 176 812,13 грн інфляційних втрат, нарахованих за період 26.11.2021- 13.06.2024.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду Київської області від 09.04.2021 у справі № 911/21/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021, присуджено до стягнення з Обухівської міської ради 9 109 192,00 грн збитків та 136 637,00 грн судового збору.

У подальшому постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 у справі № 911/21/21 змінено порядок виконання рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2021 у справі № 911/21/21 в частині стягнення з Обухівської міської ради на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9 109 192,00 грн збитків та 136 637,00 грн судового збору та постановлено, що заборгованість необхідно стягнути з Обухівської міської ради шляхом стягнення з рахунків Виконкому Обухівської міської ради, що є розпорядником бюджетних коштів Обухівської міської ради.

Позивач зазначає, що станом на дату подання позовної заяви у цій справі рішення суду у справі № 911/21/21 не виконано, заборгованість погашено лише частково, у зв`язку з чим позивач нараховує та просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.09.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025, позов задоволено частково. Стягнуто з Обухівської міської ради шляхом стягнення з рахунків Виконавчого комітету Обухівської міської ради на користь ТОВ «Київщина-Житло» 433 421,77 грн процентів річних та 709 314,23 грн інфляційних втрат, а також 13 712,83 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог, у березні 2025 року Обухівська міська рада подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення в частині задоволених позовних вимог та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.03.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 911/1524/24 за касаційною скаргою Обухівської міської ради з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.04.2025.

ТОВ «Київщина-Житло» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просить при наявності висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про існування підстав для застосування пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК - закрити касаційне провадження у справі № 911/1524/24, а за відсутності таких підстав - касаційну скаргу Обухівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 у справі № 911/1524/24 залишити без змін.

Виконавчий комітет Обухівської міської ради через систему «Електронний суд» подав пояснення у справі та просить задовольнити касаційну скаргу Обухівської міської ради.

Виконавчий комітет Обухівської міської ради в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Явка в судове засідання представника сторони - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без її участі, якщо нез`явлення цього представника не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення сторонам ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяви відповідача щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника Виконавчого комітету Обухівської міської ради.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі рішень Обухівської міської ради «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» від 23.02.2006 № 297-30, від 27.07.2006 № 34, від 30.11.2006 № 65-8, між Обухівською міською радою (орендодавець) і ТОВ «Київщина-Житло» (орендар) 20.12.2006 був укладений договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:100:0008 по вул. Каштанова в м. Обухові Обухівського району Київської області, строком на 11 років.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі №911/1482/17 задоволений позов прокуратури Київської області: визнано недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради четвертого скликання ««Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» № 297-30 сесії-ІУ від 23.02.2006, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15, земельну ділянку, площею 5,8 га; визнано недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п`ятого скликання «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» № 65-8 сесії-У від 30.11.2006, яким затверджений проект землеустрою щодо відведення ТОВ «Київщина-Житло» земельної ділянки, площею 5,8 га, у користування; визнано недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та ТОВ «Київщина-Житло» №6192 від 20.12.2006, зі всіма змінами та доповненнями; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. №14463133 від 15.07.2014.

Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 11.06.2018 постанова Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 залишена без змін.

Суди встановили, що Обухівська міська рада з перевищенням наданих їй статтею 149 Земельного кодексу України повноважень на розпорядження землями уклала з ТОВ «Київщина-Житло» договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:100:0008 під будівництво житлового комплексу (№ 6192 від 20.12.2006), тому цей договір в силу вимог статей 203, 215 ЦК є недійсним, оскільки суперечить вимогам лісового та земельного законодавства.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.04.2021 у справі № 911/21/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 та постановою Верховного Суду від 12.07.2022, задоволено позов ТОВ «Київщина-Житло» до Обухівської міської ради про стягнення 9 109 192,00 грн збитків, завданих внаслідок прийняття неправомірних рішень органом місцевого самоврядування та укладення ним недійсного правочину.

У справі № 911/21/21 суд встановив факт завдання ТОВ «Київщина-Житло» збитків, внаслідок укладання 20.12.2006 договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:100:0008 по вул. Каштанова в м. Обухові Обухівського району Київської області, строком на 11 років під будівництво житлового комплексу, який в подальшому визнано недійсним. Стягнуто з Обухівської міської ради на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9 109 192,00 грн збитків та 136 637,00 грн судового збору. Це рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання на всій території України.

На примусове виконання рішення 15.06.2021 видано наказ.

18.01.2022 у справі № 911/21/21 ТОВ «Київщина-Житло» звернулося до суду із заявою про зміну способу виконання рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2021 в частині стягнення з Обухівської міської ради на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9 109 192,00 грн збитків та 136 637,00 грн судового збору шляхом стягнення з рахунків Виконавчого комітету Обухівської міської ради. Заява обґрунтована неможливістю виконання судового рішення, оскільки у Обухівської міської ради відсутні повноваження розпорядника бюджетних коштів та відповідних розрахункових рахунків.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.01.2022 у справі № 911/21/21 у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 у справі №911/21/21 ухвалу Господарського суду Київської області від 28.01.2022 скасовано. Змінено порядок виконання рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2021 у справі № 911/21/21 у частині стягнення з Обухівської міської ради на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9 109 192, 00 грн збитків та 136 637, 00 грн судового збору. Стягнуто з Обухівської міської ради шляхом стягнення з рахунків Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, що є розпорядником бюджетних коштів Обухівської міської ради, на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9 109 192, 00 грн збитків та 136 637, 00 грн судового збору. Стягнуто з Обухівської міської ради шляхом стягнення з рахунків Виконавчого комітету Обухівської міської ради, що є розпорядником бюджетних коштів Обухівської міської ради, на користь ТОВ «Київщина-Житло» 2 481,00 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

На виконання вказаної постанови 20.10.2022 видано два накази: 1) про стягнення з Обухівської міської ради шляхом стягнення з рахунків Виконавчого комітету Обухівської міської ради на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9 109 192,00 грн збитків та 136 637,00 грн судового збору; 2) про стягнення судового збору в сумі 2 481,00 грн за подання апеляційної скарги.

Як свідчить лист Управління Державної казначейської служби України в Обухівському районі Київської області від 25.10.2022 вих.№03-43-10/547, заява позивача про виконання рішення суду була зареєстрована в Управлінні Казначейства 24.10.2022 вх. № 10-919, розглянута у встановлені строки та направлена на виконання.

У листі від 21.12.2023 вих.№03-43-10/849 Управління Державної казначейської служби України в Обухівському районі Київської області у відповідь на заяву позивача від 11.12.2023 повідомило, що станом на 20.12.2023 згідно з наказами суду у справі № 911/21/21, виданих на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022, Управлінням казначейства проведено списання коштів судового збору у загальному розмірі 139 118,00 грн з відповідного реєстраційного рахунку Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області на користь ТОВ «Київщина-Житло» у повному обсязі.

У листі від 19.02.2024 вих.№ 03-43-10/125 Управління Державної казначейської служби України в Обухівському районі Київської області з приводу виконання наказу Господарського суду Київської області від 20.10.2022 у справі № 911/21/21 про стягнення збитків на суму 9 109 192,00 грн повідомило позивача про те, що керуючись пунктом 31 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, та у зв`язку з відсутністю відкритих асигнувань (коштів на рахунках), Управлінням казначейства щомісяця направляються боржнику вимоги (вих.№03-43-10/581 від 01.11.2022, вих.№03-43-10/721 від 27.12.2022, вих.№03-43-10/50 від 17.01.2023, вих.№03-43-10/109 від 01.02.2023, виx.№03-43-10/176 від 21.02.2023, вих.№03-43-10/280 від 05.04.2023, вих. №03-43-10/358 від 11.05.2023, вих.№2-10-10/466 від 23.06.2023, вих.№03-43-10/561 від 02.08.2023, вих.№03-43-10/625 від 12.09.2023, вих.№03-43-06/703 від 20.10.2023, вих.№03-43-10/767 від 20.11.2023, вих.№03-43-10/844 від 20.12.2023, вих.№03-43-10/61 від 22.01.2024, вих.№03-43-10/104 від 08.02.2024, вих.№03-43-06/123 від 19.02.2024) щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення, разом із цим боржник щоразу попереджається про настання відповідальності, передбаченої статтею 382 Кримінального кодексу України, щодо умисного невиконання рішення суду, що набрало законної сили, або за перешкоджання його виконанню.

Позивач звернувся до суду з позовом до Обухівської міської ради, Виконавчого комітету Обухівської міської ради про стягнення 3 890 511,84 грн, у тому числі 713 699,71 грн 3 % річних та 3 176 812,13 грн інфляційних втрат, нарахованих за період 26.11.2021- 13.06.2024, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що Обухівська міська рада протягом тривалого часу не виконує рішення суду та уникає його виконання у зв`язку з чим наявні підстави для нарахування та стягнення з Обухівської міської ради на підставі статті 625 ЦК 3% річних та інфляційних втрат на суму невиконаного грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішення у справі № 911/21/21.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, позов задовольнив частково та мотивував таке рішення тим, що згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Суд установив, що заява про виконання рішення суду у справі № 911/21/21 про стягнення коштів з Виконавчого комітету Обухівської міськради була зареєстрована в Управлінні казначейства 24.10.2022 вх.№10-919, розглянута у встановлені зазначеним Порядком строки та направлена на виконання.

За висновками суду згідно з пунктами 43, 44 зазначеного Порядку відповідач у строк 15 робочих днів, тобто до 14.11.2022 включно, мав або подати до органу Казначейства документи (відомості), що могли б бути підставою для зупинення безспірного списання коштів місцевого бюджету на виконання рішення суду у справі № 911/21/21, або вчинити дії щодо відкриття бюджетних призначень, передбачених рішенням про місцевий бюджет на зазначену мету й у цьому випадку безспірне списання коштів мало б бути відкладено до набрання чинності рішенням про внесення змін до рішення про місцевий бюджет, однак матеріали справи не містять доказів подання органові Казначейства документів (відомостей), що могли бути підставою для зупинення безспірного списання коштів місцевого бюджету у встановлений строк. Документи, які б свідчили про відсутність обов`язку виконання відповідачами рішення суду у справі № 911/21/21 у частині стягнутих збитків у сумі 9 109 192,00 грн, до матеріалів справи також не подані, у зв`язку з чим суд, врахувавши спеціальний порядок виконання судового рішення, дійшов висновку, що прострочення виконання зазначеного грошового зобов`язання, за яке відповідає боржник, настало з 15.11.2022, а не з 26.11.2021, як зазначив позивач у позові.

Таким чином, суд, визначивши дату прострочення (15.11.2022), перевіривши правильність розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, не виходячи при цьому за межі періоду (по 13.06.2024) та суми боргу, на яку позивач нараховує заявлені до стягнення проценти річних та інфляційні втрати, встановив, що правильно розрахований розмір належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів річних становить 433 421,77 грн, а інфляційних втрат 709 314,23 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги задовольнив частково.

Обухівська міська рада у поданій касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень у частині задоволених позовних вимог обґрунтовує, зокрема, неправильним застосуванням судами при вирішення спору положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК, пунктів 43, 44 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, та порушенням статей 73, 74, 76- 81, 86 ГПК, оскільки судами не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не в повній мірі досліджено докази у справі, судами в оскаржуваних рішеннях застосовано норми права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19, від 05.12.2018 у справі № 916/1813/16, від 15.11.2019 у справі № 909/887/18, від 21.10.2020 у справі № 925/594/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 14.12.2018 у справі № 914/809/18, від 21.06.2022 у справі № 911/2019/20, від 31.03.2023 у справі № 910/20525/21, від 10.06.2019 у справі № 903/581/18 щодо обов`язку із доказування, у тому числі подання письмових доказів, відповідності, належності та допустимості доказів.

Також скаржник послався на те, що на підставі частини 3 статті 551 ЦК, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру, про що зазначено у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.

Скаржник зазначив про неврахування судами того, що у відповідачів відсутні неправомірні дії, позивачем не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів відповідно до вимог статті 1173 ЦК та висновків Верховного Суду у справі № 911/2019/20 виключає відповідальність за заподіяну шкоду, що не було враховано судом першої та апеляційної інстанції при винесенні ними рішень у даній справі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.

Проаналізувавши висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у справі № 911/1524/24, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними з огляду на таке.

Так, у справі, що розглядається, предметом позову є вимога про стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням скаржником судового рішення у справі № 911/21/21 про стягнення на користь позивача збитків, і за встановлених у цій справі № 911/1524/24 обставин прострочення виконання скаржником грошового зобов`язання, суд у порядку статті 625 ЦК частково задовольнив заявлені позивачем вимоги.

Натомість у справі № 911/2019/20 (постанова від 21.06.2022), на яку послався скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, предметом позову була вимога позивача, заявлена до відповідачів, про стягнення збитків у вигляді сплаченої позивачем орендної плати, тому у цій справі предметом дослідження судів були відповідні правовідносини, у тому числі із встановленням всіх елементів складу цивільного правопорушення відповідно до вимог статті 1173 ЦК, проте у цій справі стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК у зв`язку з невиконанням судового рішення в іншій справі не було предметом судового розгляду, а у справі № 911/1524/24, що розглядається, норми права, що регулюють положення про відшкодування шкоди, судами не застосовувалися.

Також не може бути прийнято до уваги посилання скаржника на неправильне застосування судами частини 3 статті 551 ЦК, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, та неврахування висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 15.02.2023 у справі № 910/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18, у питаннях, що стосуються підстав для зменшення розміру неустойки (пені та штрафу), оскільки у справі № 911/1524/24, що розглядається, предметом позову є вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем відповідно до статті 625 ЦК, у зв`язку з простроченням виконання скаржником грошового зобов`язання, а вимоги про стягнення штрафних санкцій, розмір яких може бути зменшений судом відповідно до наведених скаржником норм, предметом спору не були.

Посилання відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у зазначених ним постановах від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (позов про стягнення заборгованості за договором поставки молока), від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19 (позов про стягнення виплаченого позивачем страхового відшкодування за договором страхування), від 05.12.2018 у справі № 916/1813/16 (позов про визнання недійсним договору суборенди та зобов`язання вчинити певні дії), від 15.11.2019 у справі № 909/887/18 (позов про стягнення заборгованості за договором поставки та повернення майна), від 21.10.2020 у справі № 925/594/18 (стягнення боргу в справі про банкрутство), від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 (позов про зобов`язання вчинити дії та визнання договору припиненим), від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (позов про зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення з неустойки), від 18.11.2019 у справі № 902/761/18 (позов про стягнення збитків), від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 (позов про визнання недійсним правочину щодо переходу права власності), від 14.12.2018 у справі № 914/809/18 (позов про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, визнання права власності), від 31.03.2023 у справі № 910/20525/21 (позов про стягнення штрафу), від 10.06.2019 у справі № 903/581/18 (позов про стягнення коштів в порядку регресу), що стосуються процесу доказування, подання доказів, їх належності та допустимості, суд касаційної інстанції також не може взяти до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах істотно відмінні за змістовним критерієм, підставами позову і фактично-доказовою базою, а також встановленими судами попередніх інстанцій обставинами у кожній справі і зібраними та дослідженими в них доказами, залежно від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, у тому числі з урахуванням змісту правовідносин та доводів учасників справи, якими вони обґрунтовували свої позиції.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Обухівської міської ради Київської області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 та рішення Господарського суду Київської області від 23.09.2024 (суддя Конюх О.В.) в частині задоволених позовних вимог у справі № 911/1524/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко