ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2025 р. Справа №907/547/24

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради б/н від 03.12.2024,

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.11.2024, суддя Лучко Р.М., м. Ужгород, повний текст рішення складено 21.11.2024

у справі №907/547/24

за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Ріо-Сток, м. Ужгород

про стягнення 132 983,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо-Сток» 70 788,98 грн. заборгованості з орендної плати, 61 228,80 грн. штрафу та 965,76 грн. пені.

Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди землі № 2331 від 24 листопада 2023 року в частині своєчасної оплати за користування земельною ділянкою.

Позивач посилається на положення ст. 173, 193, 216, 286 ГК України, ст.11, 509, 530, 549, 612, 626, 628, 629, 631, 654 ЦК України, ст. 206 ЗК України, ст. 4, 6, 288 ПК України, ст. 15, 21 Закону України «Про оренду землі».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 19.11.2024 позов задоволив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю Ріо-Сток на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради 70 788,86 грн. заборгованості, 965,76 грн. пені, 5 102,40 грн. штрафу та 3 028,00 грн. в повернення сплаченого судового збору. У решті позову суд відмовив.

Місцевий господарського суд зазначив, що факт порушення відповідачем договірних зобов`язань доведено належними і допустимими доказами та по суті відповідачем не спростований, як і не заперечено факт користування об`єктом оренди за Договором з грудня 2021 року по травень 2024 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 0,12 грн. заборгованості по орендній платі з грудня 2021 року по травень 2024 року суд відмовив.

Суд перевірив підставність та правильність здійсненого позивачем розрахунку та дійшов висновку про правомірність нарахованої відповідачу пені в загальній сумі 965,76 грн. за період з 02.01.2024 по 07.06.2024 та штрафу в сумі 61 228,80 грн., який нараховано за порушення строків сплати орендної плати за грудень 2023 року в сумі 2487,76 грн. за та за квітень 2024 року в сумі 2614,64 грн.

При цьому, суд першої інстанції з власної ініціативи зменшив розміру штрафу, оскільки належне виконання відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати, у тому числі й за грудень 2023 року та за квітень 2024 року забезпечено у вигляді пені.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено відсутність в позивача доведених перед судом збитків (втрат), завданих простроченням виконання зобов`язання відповідачем.

Суд врахував при цьому розумний баланс інтересів сторін як приватних та публічних, застосував принцип пропорційності, а звідси і зменшив розмір штрафу до розміру простроченого відповідачем зобов`язання зі сплати нарахованої позивачем орендної плати грудень 2023 року (2487,76 грн.) та за квітень 2024 року (2614,64 грн.), що за підрахунками суду в сумі становить 5102,40 грн., які й слід стягнути з відповідача на користь позивача; в іншій частині позовних вимог щодо стягнення штрафу позивачу слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

03.12.2024 до Західного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд надійшла апеляційна скарга Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради б/н від 03.12.2024 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.11.2024 в справі №907/547/24.

Позивач просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.11.2024 у справі № 907/547/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 56126,40 штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати та ухвалити нове рішення, яким позов Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради задовольнити повністю, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Ріо-Сток на користь департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради 61228,80 грн. штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати та судові витрати, у вигляді судового збору за подання позову та апеляційної скарги в цій справі.

Вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм процесуального права, а також неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник (Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) зазначає, що:

- умови вказаного договору відповідали волі сторін, надалі ніким не оспорювався, отже, є обов`язковим для виконання сторонами;

- відповідач систематично в повному обсязі не вносив орендну плату у період з 02.12.2021 по 06.06.2024 року, не подав до суду доказів на спростування позовних вимог, у тому числі доказів проведення розрахунків; зазначена заборгованість не сплачена відповідачем станом на дату подання апеляційної скарги;

- відповідач не обґрунтував винятковість обставин, які стали приводом порушення зобов`язання зі своєчасної оплати по договору; не подав ні відзиву на позовну заяву із зазначенням причин невиконання умов договору, ні заяви про зменшення розміру штрафних санкцій, що свідчать про те, що відповідач повністю визнає обставини порушення умов договору та розмір штрафних санкцій;

- зменшення нарахованого та заявленого до стягнення штрафу на 91,7 % нівелюватиме саме значення неустойки як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.

У підтвердження своїх доводів наводить правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

24 листопада 2023 року між Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради, як Орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріо-Сток», як Орендарем укладено Договір оренди землі №2331 (надалі - Договір).

Договір був укладений на підставі рішення XVI сесії VIІI скликання Ужгородської міської ради від 03.02.2022 за № 642 «Про поновлення дії договорів оренди земельних ділянок» строком на 3 роки.

Відповідно до п. 1 Договору Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер :34:001:0048 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в м. Ужгороді, вул. Електрозаводська, 35.

У п. 2, 3 Договору зазначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0389 га. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно склад-магазин, літ. П загальною площею 72,3 м.кв. (фактично згідно візуального огляду склад зруйновано, наявні залишки фундаменту).

Згідно з наданою позивачем Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав №375300049 від 22.04.2024 підтверджується право власності позивача на склад-магазин під літ. П, загальною площею 72,3 м.кв., за адресою: м. Ужгород, вул. Електрозаводська, буд. 35.

Згідно з Актом прийняття-передачі земельної ділянки без дати на виконання умов Договору земельна ділянка кадастровий номер :34:001:0048, площею 389 м.кв. за адресою: м. Ужгород, вул. Електрозаводська, 35, передана в оренду відповідачу.

Відповідно до п. 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 2023 рік становить 995 104,79 грн. згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої управлінням надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (електронні послуги) №НВ-023 від 31.01.2023 року.

Згідно з п. 10 Договору орендна плата вноситься Орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової-оцінки землі у грошовій формі та становить 29 853,14 грн. на рік.

Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 2487,76 грн (п. 11 Договору).

Відповідно до п. 12 Договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Пунктом 13 Договору оренди визначено, що розмір орендної плати переглядається щороку у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором;

- зміни нормативно - грошової оцінки землі, розмірів земельного податку, зміні ставок орендної плати, підвищення цін та тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджено документами;

- зміні граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України;

- інших випадках, передбачених законом.

Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, крім випадків визначених абзацом 1 пункту 27 даного договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку (п. 33 Договору).

Так, пунктом 27 Договору, зокрема, унормовано право Орендодавця в односторонньому порядку вносити зміни до даного договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, коефіцієнтів інфляції (визначених у відповідності до вимог чинного законодавства) ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства шляхом надсилання відповідних повідомлень.

У пункті 8 Договору сторонами визначено, що строк його дії становить 3 роки. Крім того, у п. 40 Договору Сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Право оренди землі виникає у порядку визначеному чинним законодавством.

Відповідно до абз. 3 п. 40 Договору даною угодою сторони дійшли згоди щодо зобов`язання Орендаря про плату за землю за фактичне її використання у період від 02.12.2021 року до моменту державної реєстрації права оренди землі. При цьому, розмір місячних нарахувань такої плати встановлюється у відповідності до вимог чинного законодавства (виходячи з розміру нормативної грошової оцінки у відповідний період) із урахуванням пунктів 5, 10, 11 та 30 даного Договору.

07.02.2024 позивач звертався до відповідача з листом № 24.01-12/366 від 05.02.2024 року з повідомленням про перегляд орендної плати в односторонньому порядку (фіскальний чек від 07.02.2024, поштова накладна №966, опис вкладення в цінний лист від 07.02.2024) та відповідно до якого Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради повідомляв, що у зв`язку зі зміною нормативної грошової оцінки землі у 2024 році (витяг про НГО станом на 30.01.2024), розмір орендної плати за Договором за 2024 рік змінюється з 2487,76 грн. в місяць до 2614,64 грн., що відповідає коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік - 1,051.

У зв`язку з неналежним виконання Орендарем взятих на себе зобов`язань зі сплати у визначений Договором строк позивач здійснив нарахування заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою: за період з грудня 2021 року по травень 2024 року включно в розмірі 70 788,98 грн. (згідно з розрахунком заборгованості 70 788,86 грн.) основного боргу; за несвоєчасну сплату заборгованості з листопада 2023 року по березень 2024 року за період з 02.01.2024 по 07.06.2024 в розмірі 965,76 грн. пені; за грудень 2023 року та квітень 2024 року в порядку п. 14. Договору штрафу в розмірі 61 228,80 грн; з вимогами про стягнення яких було поданий цей позов до суду.

Відповідно до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є безпідставне, на думку позивача, зменшення судом першої інстанції штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати, що передбачений в договорі, а тому апеляційний суд переглядає рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.11.2024 в справі №907/547/24 у межах доводів та вимог апеляційної скарги Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, оскільки надмірне зменшення розміру штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при ухваленні постанови.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом (ст. 4 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини дев`ятої статті 93 Земельного кодексу України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі.

З наведених норм права вбачається, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 288.4 статті 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Індексація нормативної грошової оцінки земель передбачена пунктом 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України, відповідно до якого для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель (п. 289.2 ст. 289 ПК України). Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Із матеріалів справи вбачається , що пунктами 10, 11 Договору оренди землі №2331 від 24.11.2023 сторони погодили розмір орендної плати за користування земельною, яка становить 29 853,14 грн. на рік, порядок та строк сплати орендної плати щомісячно в сумі 2487,76 грн., протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця, а згідно з п. 40 означеного Договору визначено обов`язок Орендаря сплатити орендну плату за період фактичного користування земельною ділянкою (з 02.12.2021), що відповідає диспозиції ч. 3 ст. 631 ЦК України та свідчить про поширення сторонами Договору умов Договору на правовідносини, що виникли до його укладення.

При цьому, Орендодавець у порядку п. 27. Договору відповідно до листа № 24.01-12/366 від 05.02.2024 року у зв`язку з індексацією нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер :34:001:0048 змінив з січня 2024 року розмір місячної орендної плати за Договором до 2614,64 грн. на календарний місяць.

Обов`язок Орендаря своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату за користування земельною ділянкою визначений п. 30. Договору та йому кореспондує право Орендодавця вимагати від Орендаря своєчасного внесення орендної плати згідно з п. 27. Договору.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач виконував свій обов`язок щодо своєчасного і повного внесення орендної плати за користування земельною ділянкою за період з грудня 2021 року по травень 2024 року включно належним чином і у встановлений строк. Так, на час подання позову відповідач допустив заборгованість перед позивачем у сумі 70 788,86 грн.

Суд першої інстанції встановив, що факт порушення відповідачем договірних зобов`язань доведено належними і допустимими доказами та по суті відповідачем не спростований, як і не заперечено факт користування об`єктом оренди за Договором з грудня 2021 року по травень 2024 року, договір оренди землі №2331 від 24.11.2023 у судовому порядку недійсним або неукладеним не визнано, отже, його умови є обов`язковими до виконання сторонами.

Пунктом 14 Договору передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором: у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100% річної орендної плати, встановленої цим договором; справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Щодо правил визначення неустойки

Визначення неустойки, що наведене в частині першій статті 549 ЦК України, передбачає як одну із умов для її застосування порушення зобов`язання, у зв`язку з чим Суд зазначає про таке.

Однією з підстав для виникнення зобов`язання є договір та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 цього Кодексу).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України.

Зміст договору, що є обов`язковим для виконання його сторонами (частина перша статті 629 цього Кодексу) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частиною першою статті 548 цього Кодексу передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна з цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (частина перша статті 546 ЦК України).

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (частини друга та третя статті 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення.

Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків. Зокрема, задля прагнення учасників зобов`язання до дійсно оперативного, негайного використання свого права на неустойку для неї встановлений спеціальний скорочений строк позовної давності: позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що Відповідач в суді першої інстанції не ставив питання про застосування строку позовної давності.

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.

Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Так, законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 ГК України).

Щодо застосування наведених положень статті 231 ГК України Суд звертається до правової позиції, викладеної у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21: господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

У зв`язку із викладеним Суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування:

- характером неустойки (договірний або встановлений законом);

- підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано);

- складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових;

- умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з рішенням суду про зменшення штрафу на 91,7%. Щодо цього, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85) та до правових висновків викладених в постанові ОП КГС ВС від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22.

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки Суд виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Суд першої інстанції врахував, що штраф в сумі 61 228,80 грн. позивач нарахував відповідно до умов п. 14 Договору, виходячи з суми простроченого зобов`язання зі сплати орендної плати за грудень 2023 року та за квітень 2024 року, розмір якого (простроченого зобов`язання) становить 2487,76 грн. (грудень 2023 року) та 2614,64 грн. (квітень 2024 року) відповідно.

При цьому, належне виконання відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за Договором позивачем забезпечено, окрім штрафу також й пенею, яка нарахована відповідачу в тому числі за несвоєчасну сплату орендної плати за грудень 2023 року та квітень 2024 року та підставність вимог про стягнення якої підтверджена судом першої інстанції і не оскаржується відповідачем.

Суд першої інстанції встановив явну не співмірність нарахованого відповідачу штрафу, який в 12 разів перевищує розмір простроченого зобов`язання та стягнення якого в повному обсязі не може вважатися пропорційним допущеному відповідачем порушенню умов Договору, не відповідає принципам розумності, справедливості та, по суті, виступає каральною санкцією для боржника у зобов`язанні (відповідача у справі), покладаючи на нього несправедливо непомірний тягар, який є невідповідним обсягу порушеного зобов`язання та замість стимулювання до виконання основного грошового зобов`язання Орендарем виступає джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків Орендодавцем, якому, очевидно, стає невигідним належне виконання основного зобов`язання боржником.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, врахувавши інтереси обох сторін, а саме: значний розмір штрафних санкцій (явну не співмірність нарахованого відповідачу штрафу, який в 12 разів перевищує розмір простроченого зобов`язання), забезпечення належного виконання відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати (у тому числі й за грудень 2023 року та за квітень 2024 року крім штрафу ще й пенею), відсутність доказів заподіяння будь-яких збитків позивачу порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором (невідповідність розміру штрафних санкцій наслідкам порушення відповідачем зобов`язання), обмежене право орендаря на реалізацію права на свободу договору в частині визначення його умов на власний розсуд, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми штрафу, що узгоджується з вимогами частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України та відповідає принципам добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності.

З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції врахував також права та інтереси кредитора, а отже і спростовуються твердження скаржника про те, що зменшений розмір штрафних санкцій нівелює значення штрафних санкцій як відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Суд враховує, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 902/89/24.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками та мотивами суду першої інстанції про зменшення заявленої до стягнення суми штрафу до суми 5102,40 грн. та відповідно про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що відповідач не надав обґрунтування зменшення розміру штрафних санкцій не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки суд першої інстанції застосував дискрецію для вирішення цього питання з урахування конкретних обставин цієї справи, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Подібна за змістом правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 тощо.»

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що застосування судом першої інстанції норм права (зокрема, статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України) засноване на законі. При цьому застосування положень статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України у цій справі залежало виключно від встановлених та доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило до предмета доказування, у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення від 19.11.2024 у справі №907/547/24 з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому таке рішення є законне і обґрунтоване та підлягає залишенню без змін.

Апелянт не спростував висновки суду першої інстанції, не довів порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, а тому апеляційна скарга Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради підлягає залишенню без задоволення.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржник всупереч вищенаведеним нормам права, не подав доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.11.2024 у справі №907/547/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.