ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2025 р. Справа№ 910/13706/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційних скарг Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2025

у справі №910/13706/24 (суддя - Трофименко Т.Ю.)

за позовом Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця"

до Приватного науково-виробничого підприємства "КТК"

про стягнення 192 780,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного науково-виробничого підприємства «КТК» (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 192 780,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору закупівлі № ЦБРК-23-148 від 07.06.2023 у частині дотримання строків поставки товару.

Короткий зміст рішень місцевого господарського суду та мотиви їх ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/13706/24 у задоволені позову відмовлено повністю.

Постановляючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції вказано, що відповідачем було поставлено товар у відповідності до умов п. 4.3. Договору, а позивачем, у свою чергу, поза межами строку дії Договору прийнято такий товар без будь-яких зауважень та претензій, в тому числі щодо строку такої поставки, що виключає застосування відповідальності, визначеної пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 по справі №910/13706/24 заяву представника Приватного науково-виробничого підприємства "КТК" про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на користь Приватного науково-виробничого підприємства "КТК" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 337,00 грн. В іншій частині заяви представника відповідача про розподіл судових витрат відмовлено.

Постановляючи додаткове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому відповідачем розмірі, а також відповідного клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, суд дійшов висновку, що заява представника відповідача про розподіл судових витрат підлягає частковому задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/13706/24 повністю та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного науково-виробничого підприємства "КТК" на користь акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" 192 780, 00 грн. заборгованості за договором про закупівлю товару №ЦБРК - 23-148 від 07.06.2023.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачем у 2023 році поставка частини товару проводилась із дотриманням вимог п. 4.3. Договору, втім поставка частини товару у 2024 році здійснена відповідачем вже після закінчення терміну дії Договору, що свідчить про порушення останнім визначених Договором строків поставки товару. Відтак, позивачем відповідно до пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору здійснено нарахування відповідачу штрафних санкції за порушення договірних зобов`язань, які, у зв`язку із несплатою відповідачем у добровільному порядку, заявлені до стягнення за даним позовом.

Не погодившись з додатковим рішенням, Акціонерне товариство "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії "Акціонерного товариства "Укрзалізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 у справі №910/13706/24 та відмовити Приватному науковому-виробничному підприємству "КТК" в задоволенні заяви представника Приватного науково-виробничого підприємства "КТК" про розподіл судових витрат в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що справа № 910/13706/24 не є складною для професійного адвоката та не потребувала від представника позивача значних часових витрат, що свідчить про завищеність заявленої вартості послуг. Так, справа розглядалася в порядку спрощеного провадження, адвокат суд не відвідував.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

14.02.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що позивачем в апеляційній скарзі не спростовано фактичні обставини справи, встановлені судом та правові підстави відмови в задоволенні позову, які викладено в мотивувальній частині рішення.

20.02.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що з одного боку, зміст апеляційної скарги не спростовує зроблених судом висновків при винесенні додаткового рішення, не містить жодних доказів, які дають підстави ставити під сумнів його законність та обгрунтованість, а з іншого, що судом було відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, досить детально досліджено надані відповідачем документи для розподілу судових витрат, вірно надана правова оцінка наявним у справі документальним доказам понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, є підстави стверджувати, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Суліма В.В., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скарги Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/13706/24. Витребувано невідкладно матеріали по справі №910/13706/24 з суду першої інстанції.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 11.02.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії "Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 у справі №910/13706/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 07.06.2023 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (далі також - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КТК» (далі також - постачальник) укладено договір про закупівлю № ЦБРК-23-148 (далі також - Договір), умовами п. 1.1. якого визначено, що постачальник зобов`язується у 2023 році поставити товар у власність структурним підрозділам покупця (кінцевий отримувач товару), де останній приймає його та оформлює відповідні документи, а покупець зобов`язується здійснити оплату в строки та на умовах, визначених цим Договором.

Найменування товару: гусениця в зборі для бульдозера Т-170 (п. 1.2. Договору). Код товару відповідно до ДК 021:2015 - 43630000-8 Частини прохідних машин (п. 1.3. Договору).

Пунктом 1.6. Договору визначено, що кількість, асортимент, марка, виробник товару визначаються у Специфікації № 1 (Додаток 1), що є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії Договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару.

Кожна партія товару має бути поставлена протягом 120 (сто двадцять) календарних днів з дати отримання рознарядки постачальником, якщо інше не зазначено у рознарядці (п. 4.3. Договору).

За п. 4.9. Договору сторони домовились, що рознарядка покупця на товар направляється ним постачальнику в один з таких способів:

- шляхом направлення на електронну адресу постачальника (зазначену в Договорі) сканкопії відповідної рознарядки в форматі PDF або в будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документу. Документ вважається отриманим постачальником з дати його направлення покупцем на електронну адресу постачальника, про що постачальник протягом доби повинен письмово повідомити покупця на електронну адресу (зазначену в цьому Договорі);

- на поштову адресу постачальника, зазначену в цьому Договорі, з повідомленням та з дотриманням Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 зі змінами, Порядку пересилання відправлень;

- вручається уповноваженому представнику постачальника під розпис.

Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами Акта прийому-передачі товару та/або видаткової накладної (п. 4.10. Договору).

За умовами п. 5.11. Договору датою поставки кожної партії товару є дата підписання уповноваженими представниками покупця видаткової накладної та/або Акта приймання-передачі на відповідну партію товару.

Право власності на товар переходить до покупця з дати підписання уповноваженими представниками покупця видаткової накладної та/або Акта приймання-передачі відповідної партії товару (п. 5.15. Договору).

Відповідно до п. 6.1. Договору покупець оплачує поставлений товар за ціною, вказаною у Специфікації № 1 (Додаток 1) до цього Договору.

Загальна ціна Договору становить 5 365 000,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 1 073 000,00 грн, усього з ПДВ - 6 438 000,00 грн (п. 6.3. Договору).

Порядок здійснення оплати врегульовано сторонами у розділі 7 Договору.

Пунктом 8.3.1. Договору визначено обов`язок постачальника забезпечити поставку товару в строки та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 16.1. Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення воєнного стану або до 31.12.2023 в залежності від того, яка дата настала раніше, а в частині оплати та гарантійних строків - до повного виконання їх сторонами.

13.06.2023 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору, якою внесено зміни до ціни Договору (п. 6.3. Договору) та визначено таку ціну в розмірі 5 355 000,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 1 071 000,00 грн, усього з ПДВ - 6 426 000,00 грн. У зв`язку з цим Специфікацію № 1 (Додаток 1) викладено у новій редакції з урахуванням нової ціни Договору.

Надалі 29.12.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, якою п. 1.1. викладено у новій редакції, відповідно до якої постачальник зобов`язується у 2023-2024 році поставити товар у власність структурним підрозділам покупця (кінцевий отримувач товару), де останній приймає його та оформлює відповідні документи, а покупець зобов`язується здійснити оплату в строки та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.5. Договору (в редакції додаткової угоди від 29.12.2023 № 2) рік виробництва (виготовлення) товару: 2023-2024 рік.

Відповідно до п. 1.6. Договору (в редакції додаткової угоди від 29.12.2023 № 2) кількість, асортимент, марка, виробник товару визначаються у Специфікації № 1 (Додаток 1), Специфікації № 2 (Додаток 3), що є невід`ємною частиною цього Договору.

За умовами п. 6.3. Договору (в редакції додаткової угоди від 29.12.2023 № 2) ціна Договору на 2023 рік становить 5 355 000,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 1 071 000,00 грн, усього з ПДВ - 6 426 000,00 грн. Ціна Договору на 2024 рік становить 1 071 000,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 214 200,00 грн, усього з ПДВ - 1 285 200,00 грн. Загальна сума Договору становить 7 711 200,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 1 285 200,00 грн.

Згідно з п. 16.1. Договору (в редакції додаткової угоди від 29.12.2023 № 2) цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення воєнного стану або до 31.03.2024 в залежності від того, яка дата настане раніше, а в частині оплати та гарантійних строків - до повного виконання їх сторонами.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що відповідачем у 2023 році поставка частини товару проводилась із дотриманням вимог п. 4.3. Договору, втім поставка частини товару у 2024 році здійснена відповідачем вже після закінчення терміну дії Договору, що свідчить про порушення останнім визначених Договором строків поставки товару. Відтак, позивачем відповідно до пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору здійснено нарахування відповідачу штрафних санкції за порушення договірних зобов`язань, які, у зв`язку із несплатою відповідачем у добровільному порядку, заявлені до стягнення за даним позовом.

Відповідач, у свою чергу, заперечив проти задоволення позову, зазначивши про недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, що в силу умов п. 9.10. Договору позбавляє права позивача вимагати у відповідно сплати штрафу, визначеного пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору. Крім того, відповідач зауважує, що позивач помилково ототожнює термін дії Договору зі строком виконання зобов`язання постачальником, який з урахуванням дати отримання рознарядки позивача від 27.03.2024, тривав до 25.07.2024, а отже відповідачем не було порушено строку поставки товару.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога» та інші чинники.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штрафними санкціями, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Умовами пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору передбачена відповідальність постачальника за порушення строків поставки товару, зокрема, сплата штрафу у розмірі 15% від вартості непоставленого в строк товару на умовах, передбачених п. 4.3. цього Договору.

У контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що із умов Договору, а саме його п. 4.3., вбачається, що відповідач зобов`язаний поставити товар (кожну партію товару) протягом 120 календарних днів з дати отримання рознарядки позивача, якщо інше не вказано у такій рознарядці.

Як вказує позивач та визнає відповідач, 27.03.2024 останнім отримано рознарядку на поставку товару за Договором.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, констатує, що рознарядка від 27.03.2024 № ЦБРК-08/519 не містить іншого строку поставки товару, аніж той, що обумовлений сторонами у п. 4.3. Договору. Відтак, колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що з урахуванням дати отримання відповідачем рознарядки (27.03.2024), строк для поставки визначеної у ній партії товару тривав до 25.07.2024 (включно).

Разом з тим, відповідачем поставлено товар відповідно до рознарядки від 27.03.2024 № ЦБРК-08/519 - 11.04.2024, про що складено Акт про фактичну якість і комплектність продукції від 11.04.2024 № 42, у якому будь-яких недоліків щодо поставленого товару не визначено, що скаржником у своїй апеляційній скарзі не заперечується.

Факт поставки відповідачем товару 11.04.2024 підтверджується обома сторонами. Однак, скаржник вказує, що зазначена поставка здійснена поза межами строку дії Договору, а тому з відповідача підлягає стягненню штраф відповідно до пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору.

Колегія суддів не погоджується із такими доводами скаржника, оскільки строк виконання зобов`язання із поставки товару відповідачем жодною умовою Договору не пов`язаний із закінченням терміну дії самого Договору. При цьому, такі твердження позивача не відповідають чинному законодавству.

Так, згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Так, із матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами Договір діяв до 31.03.2024 (згідно із додатковою угодою від 29.12.2023 № 2), та на більший термін не продовжувався.

Водночас, поняття «строк виконання зобов`язання», «термін виконання зобов`язання» визначені у ст. 530 ЦК України, відповідно до якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки за загальним правилом, закріпленим у ст. 599 ЦК України, такою підставою є виконання, проведене належним чином. Закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.06.2023 у справі № 925/1238/22 та від 14.09.2023 у справі № 910/4725/22.

Таким чином, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань та після закінчення строку дії укладеного між сторонами у цій справі Договору невиконане договірне зобов`язання не припиняється, постачальник може продовжувати виконувати обумовлені договором зобов`язання, а покупець може здійснювати їх прийняття.

Проаналізувавши спірні правовідносини, у контексті вищенаведених норм права та висновків Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем було поставлено товар у відповідності до умов п. 4.3. Договору, а позивачем поза межами строку дії Договору прийнято такий товар без будь-яких зауважень та претензій, в тому числі щодо строку такої поставки, що виключає застосування відповідальності, визначеної пп. 9.3.1. п. 9.3. Договору.

Підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

У подальшому, 23.01.2025 до суду першої інстанції від представника відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат, у якій останній просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 837,00 грн.

Відповідно до ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Частиною 3 ст. 123 ГПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Отже, за змістом положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26 837,00 грн, відповідачем подано в матеріали справи:

- копію договору про надання правової допомоги від 11.11.2024 № 11/11/24-КВМ, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Київська міська агенція незалежних адвокатів «ЮСТЕМ» та відповідачем;

- копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 11.11.2024 № 11/11/24-КВМ;

- копію платіжної інструкції від 20.11.2024 № 793 про сплату відповідачем на користь адвокатського об`єднання 10 000,00 грн за правову допомогу (долучено до відзиву на позовну заяву);

- копію акта № 1 прийому-передачі правничої (правової) допомоги від 22.01.2025; копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським об`єднанням «Київська міська агенція незалежних адвокатів «ЮСТЕМ» за договором про надання правової допомоги від 11.11.2024 № 11/11/24-КВМ (долучено до заяви про розподіл судових витрат).

Як вбачаєтсья із матеріалів справи, що представництво інтересів відповідача під час розгляду даної справи в Господарському суді міста Києва здійснював адвокат Адвокатського об`єднання «Київська міська агенція незалежних адвокатів «ЮСТЕМ» Козченко Вадим Миколайович на підставі ордеру серії АА № 1509508 від 19.11.2024.

За укладеним між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «Київська міська агенція незалежних адвокатів «ЮСТЕМ» (далі також- об`єднання) договором про надання правової допомоги від 11.11.2024 № 11/11/24-КВМ (далі також - договір від 11.11.2024) об`єднання зобов`язалось надати відповідачу правничу допомогу, обсяг, предмет та порядок визначення вартості якої конкретизовано у додатковій угоді від 12.11.2024 № 1 до договору від 11.11.2024.

Пунктом 4 вказаної додаткової угоди передбачено, що вартість правничої допомоги визначається за тарифами, зазначеними у додатку № 1 до договору від 11.11.2024, а також додаткової винагороди, яка сплачується відповідачем об`єднанню у разі настання відкладальної обставини - відмови Господарським судом міста Києва у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» до Приватного науково-виробничого підприємства «КТК» у справі № 910/13706/24 і становить 19 278,00 грн (10% від ціни позову). Вказана винагороди сплачується відповідачем не раніше набрання рішенням суду законної сили.

Додатком 1 до договору від 11.11.2024 визначено тарифи на правничу (правову) допомогу.

За результатами надання послуг із правничої допомоги між об`єднанням та відповідачем 22.01.2025 підписано акт № 1 прийому-передачі правничої (правової) допомоги, згідно з яким визначено вартість наданих адвокатом послуг в розмірі 26 837,00 грн. Вказана сума складається із таких витрат: за складання відзиву на позовну заяву 6000,00 грн; за складання заяв про ознайомлення з матеріалами справи в електронному та паперовому вигляді - по 250,00 грн кожна; за складання заяви про розподіл судових витрат - 1000,00 грн; відшкодування поштових витрат за направлення відзиву - 59,00 грн; додаткова винагорода - 19278,00 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.

У той же час, як зазначає Верховний Суд у численних постановах, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

З урахуванням наведеного, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Щодо переліку наданих адвокатом відповідачу послуг із правничої допомоги колегія суддів зазначає, що такі дії як складання заяв про ознайомлення з матеріалами справи та заяви про розподіл судових витрат не можуть бути кваліфіковані як правнича допомога у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки є лише супроводженням надання послуг адвокатом.

До того ж, як визначено у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Щодо заявлених відповідачем поштових витрат на відправку на адресу позивача відзиву на позовну заяву з доданими до нього матеріалами, колегія суддів зазначає, що такі витрати підпадають під інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Висновки щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку оплатою поштових відправлень, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 20.09.2022 у справі № 756/11978/16-ц.

Зважаючи на те, що відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами понесення ним витрат на відправлення засобами поштового зв`язку на адресу позивача (філії «Центр будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «Укрзалізниця») матеріалів відзиву на позовну заяву (опис вкладення у цінний лист, поштова накладна та фіскальний чек), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення даних витрат з позивача.

Щодо включення до складу витрат на правничу допомогу додаткової винагороди у розмірі 19 278,00 грн, яка фактично є «гонораром успіху» адвоката.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд зазначає, що ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» є розумність заявлених витрат, тобто обґрунтування розміру заявленої суми, а стягнення такої суми має співвідноситися із виконаною роботою щодо представництва інтересів у суді та досягнення обумовленого між сторонами успішного результату.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West., заява №19336/04, §268)).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Суд зазначає, що існування обставин, які є підставами для зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката, зацікавлена сторона (в даному випадку - позивач) доводить суду належними та допустимими доказами при поданні заяви про зменшення розміру адвокатських витрат.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не було заявлено жодних клопотань про зменшення заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу або ж заперечень щодо стягнення таких витрат, у тому числі, в частині додаткової винагороди у розмірі 19 278,00 грн.

Колегія суддів, дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження понесених судових витрат, констатує, що у цьому випадку включення до наданих адвокатських послуг додаткової винагороди («гонорару успіху»), розмір якої відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 до договору від 11.11.2024 визначений в сумі 19 278,00 грн (10% від ціни позову) відповідає критеріям розумності, обґрунтованості та є співрозмірним із виконаною роботою та досягнутим результатом.

Таким чином суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку, що з позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану відповідачу, у розмірі 25 337,00 грн.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що з мотивувальної частини оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що судом першої інстанції було зроблено досить детальний аналіз умов Договору про надання правової допомоги від 11.11.2024 № 11/11/24-КВМ між Адвокатським об`єднанням «Київська міська агенція незалежних адвокатів «ЮСТЕМ» та відповідачем, додаткової угоди № 1 від 12.11.2024 до вказаного договору, акта №1 прийому-передачі правничої допомоги від 22.01.2025, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським об`єднанням, а також всіх інших документів долучених до справи.

Також скаржник стверджує, що надана копія акту № 1 здачі-приймання наданої правничої допомоги не містить достовірних даних про фактично витрачений адвокатом Козченко В.М. час на надання правничої допомоги в рамках цієї справи.

Дане твердження скаржника спростовується змістом акту № 1 здачі-приймання наданої правничої допомоги від 22.01.2025, зокрема, в п.п.1.1. - 1.4. якого зазначено витрачений адвокатом час на складання кожного відповідного документу. При цьому, позивач ніяким чином не аргументує в чому полягає його сумнів щодо достовірності таких даних.

Скаржник також зазначає, що справа № 910/13706/24 не є складною для професійного адвоката та не потребувала від представника відповідача значних часових витрат, що свідчить про завищеність заявленої вартості послуг. Так, справа розглядалася в порядку спрощеного провадження, адвокат суд не відвідував. (

Проте, колегія суддів зазначає, що скаржник ніяким чином власні твердження не доводить, а самі по собі вони не є лише припущеннями.

У контексті вищевикладеного колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 915/1788/21 зроблено, зокрема, такий висновок: «У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям».

Водночас, скаржником у апеляційній скарзі доказів невідповідності заявлених витрат не надано, неспівмірність витрат не доведено, а наведені вище обґрунтування є беззмістовними та не переконливими.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваним рішеннях, оскаржувані рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 у справі №910/13706/24, за наведених скаржником доводів та в межах апеляційних скарг.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/13706/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/13706/24 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця".

4. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі філії "Центр будівництва та ремонту колії" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 у справі №910/13706/24- залишити без задоволення.

5. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 у справі №910/13706/24 - залишити без змін

6. Матеріали справи №910/13706/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк