ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2025 року м.Дніпро Справа № 910/7054/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Кощеєва І.М., Чус О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі №910/7054/24 (суддя Дупляк С.А.)

за первісним позовом Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України»

до Державного підприємства «Дніпровський державний цирк»

про стягнення грошових коштів

та

за зустрічним позовом Державного підприємства «Дніпровський державний цирк»

до Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України»

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Державне підприємство «Дирекція пересувних циркових колективів України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» про стягнення 220 616,00 грн основної заборгованості, 10 926,65 грн пені та 1 130,34 грн трьох процентів річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 року у справі № 910/7054/24 первісні позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на користь Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України» 216 616,00 грн (двісті шістнадцять тисяч шістсот шістнадцять грн 00 к.) основної заборгованості, 10 343,64 грн (десять тисяч триста сорок три грн 64 к.) пені, 1 121,16 грн (одну тисячу сто двадцять одну грн 16 к.) трьох процентів річних.

В частині позовних вимог (про стягнення 4 000,00 грн основної заборгованості) провадження у справі закрито.

В задоволенні решти позовних вимог (583,01 грн пені, 9,18 грн трьох процентів річних) відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 року у справі № 910/7054/24 заяву позивача про розподіл судових витрат задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на користь Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України» 6 364,35 грн (шість тисяч триста шістдесят чотири грн 35 коп.) витрат, пов`язаних з розглядом справи. Решту витрат, пов`язаних з розглядом справи (15,95 грн), покладено на Державне підприємство «Дирекція пересувних циркових колективів України».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір про надання послуг, умови якого позивач виконав, що підтверджується поданими до справи доказами, при цьому відповідач здійснив лише часткову оплату, визнавши існування заборгованості в розмірі 216 616,00 грн. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення основного боргу, а також пені в сумі 10 343,64 грн та трьох процентів річних у розмірі 1 121,16 грн; водночас провадження у частині вимог, які втратили актуальність через здійснення відповідачем оплати після відкриття провадження, було закрито.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено, оскільки позивач за зустрічним позовом не довів оплатного характеру проживання артистів відповідача під час гастролей у межах циркової програми, організованої ним.

Приймаючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що, за результатами оцінки наявних у справі доказів, витрати позивача за первісним позовом, пов`язані з розглядом справи, є підтвердженими, а заява про їх компенсацію обґрунтованою і документально доведеною на суму 6 380,30 грн. Враховуючи, що первісні позовні вимоги задоволено частково, інші судові витрати у справі відповідно до ч. 4 та ч. 9 ст. 129 ГПК України підлягають розподілу між сторонами пропорційно: на відповідача за первісним позовом покладаються витрати в розмірі 6 364,35 грн, а на позивача за первісним позовом 15,95 грн.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Державне підприємство «Дніпровський державний цирк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та додаткове рішення від 28.11.2024 по справі №910/7054/24 - скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України» до Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» про стягнення грошових коштів відмовити в повному обсязі. Зустрічний позов Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» до Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України» про стягнення грошових коштів задовільнити в повному обсязі. Судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій стягнути з відповідача на користь позивача.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційну скаргу обґрунтовано наступним:

Щодо задоволення первісного позову скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав належними доказами копії документів, засвідчені представником, повноваження якого не підтверджено у встановленому законом порядку через відсутність установчих документів юридичної особи, що засвідчують право керівника видавати довіреність; у матеріалах справи відсутні оригінали чи належним чином завірені копії первинних бухгалтерських документів, необхідних для підтвердження розміру заборгованості, а визнання боргу без таких документів не є допустимим доказом.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, помилково вважаючи забезпечення артистів проживанням безоплатним обов`язком, а не платною послугою, не надавши законодавчого обґрунтування такого висновку, всупереч положенням ст. ст. 1, 22 Закону України «Про туризм» і ст. ст. 901, 902 ЦК України, які визначають тимчасове проживання як готельну послугу, що підлягає оплаті замовником; договір від 05.01.2024 р. та наказ відповідача №05 від 16.01.2024 р. підтверджують, що саме відповідач замовив і ініціював проживання артистів, що засвідчує його обов`язок з оплати цієї послуги; висновки суду про відсутність доказів проживання спростовуються поданими до справи анкетами проживання, наказом, листами та іншими документами, які прямо підтверджують факт і період проживання артистів у гуртожитку; суд не врахував, що відсутність прямого зазначення про оплату в договорі не звільняє замовника від обов`язку її здійснити за загальними нормами договірного права.

Додаткове рішення суду від 28.11.2024 р. ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки заяви ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» були подані особою без належно підтверджених повноважень, з пропущеним процесуальним строком, який не було поновлено в належному порядку, не містили загальної суми витрат та супроводжувались неналежними і недопустимими доказами, які не ідентифікують замовника послуг і не підтверджують їх зв`язок із розглядом справи; суд проігнорував обов`язок забезпечити рівність сторін, змагальність процесу та можливість ознайомлення із суттю вимог і доказами, не врахував запізніле надходження кореспонденції, неправомірно відмовив у перерві для перевірки трекінгу поштового відправлення, не розглянув клопотання про поновлення строку щодо витрат на проїзд і поштові послуги, а натомість прийняв рішення на підставі заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, що призвело до ухвалення рішення без фактичної можливості іншої сторони сформулювати правову позицію та надати заперечення, чим порушено принципи верховенства права, об`єктивності та обґрунтованості рішення, що є підставою для його скасування відповідно до ч.4 ст.269 та ст.236 ГПК України.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Державне підприємство «Дирекція пересувних циркових колективів України» у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та додаткове рішення від 28.11.2024 є законними і обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для їх скасування або зміни.

Відповідач ставить під сумнів повноваження представника позивача Прядка Ю.В. через відсутність копії статуту позивача в матеріалах справи. Водночас, суд першої інстанції не ставив під сумнів повноваження керівника позивача, Книша П.П., оскільки ці повноваження підтверджені ЄДРПОУ, що є загальнодоступним реєстром. Крім того, до матеріалів справи були надані копії наказу, посадової інструкції та довіреності, що підтверджують повноваження Прядка Ю.В. діяти від імені позивача.

Відповідач вважає, що сума основного зобов`язання не підтверджена актом звірки. Однак, враховуючи надані гарантійні листи, в яких відповідач визнає наявність заборгованості, а також часткову оплату боргу, позивач вважає факт заборгованості підтвердженим. Відповідно до статті 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не потребують додаткового доказування.

Щодо зустрічного позову. Відповідач наполягає на тому, що позивач зобов`язаний оплатити за проживання артистів у гуртожитку відповідача. Проте, укладений між сторонами договір чітко визначає зобов`язання відповідача щодо забезпечення артистів житлом на час проведення вистав, а не для туризму чи екскурсій. Отже, твердження відповідача про надання готельних послуг не відповідають умовам договору та не підтверджуються доказами.

Щодо додаткового рішення. Відповідач стверджує, що заяви про компенсацію судових витрат були подані без належних повноважень та з порушенням процесуальних строків. Однак суд першої інстанції детально дослідив документи, що підтверджують понесені позивачем судові витрати, і прийшов до обґрунтованих висновків.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №910/7054/24. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі №910/7054/24 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Дніпропетровської області.

22.01.2025 матеріали справи № 910/7054/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.01.2025 апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів, а саме надано докази сплати судового збору в сумі 5235,14 грн.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі №910/7054/24. Ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

05.01.2024 між позивачем за первісним позовом (далі позивач за первісним позовом, «дирекція») та відповідачем за первісним позовом (далі відповідач за первісним позовом, «цирк») був укладений договір №1 від 05.01.2024 про роботу циркових номерів Державного підприємства «Дирекція пересувних циркових колективів України» у Державному підприємстві «Дніпровський державний цирк» (далі - договір), відповідно до п. 1.1 умов якого, з урахуванням змін внесених додатковою угодою №2 від 02.03.2024 «цирк» запрошує, а «дирекція» направляє для роботи в цирковій програмі, організованої цирком у період з 27.01.2024 до 31.03.2024 включно, артистів циркового колективу Мрія з цирковими номерами згідно договору та відповідним додаткам.

Фінансові умови викладені у розділі 3 договору та уточнювалися додатковими угодами.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024.

Факт виконання позивачем умов укладеного між сторонами договору підтверджується табелями обліку використання робочого часу за період з січня 2024 року до березня 2024 року включно.

Випискою з рахунку позивача за період з лютого 2024 року до травня 2024 року підтверджується часткова оплата відповідачем наданих позивачем послуг.

До справи долучено гарантій листи від 22.05.2024 та від 27.07.2024, у яких відповідач визнає існування заборгованості з оплати отриманих послуг у період з січня 2024 року до березня 2024 року.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з первісним позовом.

З метою обґрунтування заборгованості, яка визначена предметом зустрічного позову позивач за зустрічним позовом долучив до справи анкети на проживання в Будинку артистів цирку Дніпровського держцирку та рахунок на оплату №31 від 31.07.2024.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, у відповідності до приписів частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення обставин укладання 05.01.2024 між сторонами договору №1, предметом якого є виконання циркових номерів артистами циркового колективу «Мрія» в програмі, організованій «цирком» у період з 27.01.2024 до 31.03.2024 включно; що договір укладено належним чином, він не оспорений, не визнаний недійсним та не розірваний.

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація особою права на подання позову до суду здійснюється шляхом дотримання визначеної процесуальним законом процедури (порядку) захисту порушених прав, яка передбачає виконання чітких та передбачуваних вимог Господарського процесуального кодексу України щодо форми, змісту позовної заяви, документів, які додаються до неї, недотримання яких має негативні наслідки для позивача, зокрема, передбачені частиною п`ятою статті 174 ГПК України.

За змістом частини другої статті 162 ГПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Отже, реалізація права на звернення до суду із позовом є процесуальною дією в суді, яка має здійснюватися або самою особою у порядку самопредставництва, або її процесуальним представником. При цьому підписання та/або подання позовної заяви є процесуальними формами реалізації повноважень з представництва.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Частиною п`ятою статті 164 ГПК України передбачено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності доказів неналежного підтвердження повноважень особи, яка видала довіреність представнику юридичної особи, а також наслідків завірення копій документів, що долучені до позовної заяви, а саме: «…Первісна позовна заява в порядку самопредставництва підписана керівником юридичної особи - ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України», що повністю відповідає положенням ч.З.ст.56 ГПК України, але всі долучені до неї копії документів, якими обґрунтовано заявлені позовні вимоги завірено представником по довіреності, копія якої також долучена до позовних матеріалів.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч.З.ст.60 ГПК України).

В матеріалах справи відсутній Статут ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України».

Повноваження посадової особи, якою підписано/видано довіреність на ім`я представника Прядка Ю.В. у встановленому законом порядку документально не підтверджено, що є порушенням вимог ч.З.ст.60 ГПК України.

Правовим наслідком відсутності підтвердження повноважень керівника ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» видавати довіреність на представництво інтересів підприємства, в контексті даної справи, є відсутність повноважень на представництво інтересів юридичної особи, в тому числі, відсутність повноважень підписувати та подавати від імені сторони у справі заяв, клопотань, завіряти відповідність копій документів їх оригіналам.

Згідно ст.91 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Матеріали справи не містять оригіналів документів, на які посилається позивач за первісним позовом, як на підставу заявлених вимог, а додані до первісної позовної заяви та інших процесуальних документів копії документів завірені в порушення встановленого законом порядку (ч.З.ст.60 ГПК України).

Матеріали справи свідчать, що копії документів, завірених особою, повноваження якої надані довіреністю, яка, в свою чергу, підписана посадовою особою без встановлених повноваження на видачу довіреності (ч.З.ст.60 ГПК України), не мають силу доказу в розумінні положень ст.ст.73, 91 ГПК України.

Жоден з документів підписаних або завірених представником ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» на підставі довіреності від 13.02.2024р. в контексті даної справи, не породжує жодних правових наслідків, оскільки вони підписані особою, правомірність надання повноважень якій у встановленому законом порядку не підтверджено.

Невиконання ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» вимог процесуального законодавства щодо документального підтвердження правомірності представництва у справі, свідчить про:

- не долучення до позовної заяви та в подальшому ненадання доказів та недоведеність обставин, на які посилається позивач за первісним позовом в обгрунтування заявлених вимог:

- ненадання відповіді на відзив на первісну позовну заяву:

- ненадання відзиву на зустрічну позовну заяву;

- невчинення інших процесуальних дій. пов`язаних з доказуванням обгрунтованості та доведеності обставин, на які ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» не виконало встановленого ст.74 ГПК України свого процесуального обов`язку довести обставини, на які воно посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За відсутності документально підтверджених обставин первісного позову, то такі позовні вимоги, що не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами, не мають законних підстав для задоволення.

Місцевий суд проігнорував неодноразові твердження представника ДП «Дніпровський державний цирк» про ненадання підтверджень повноважень особи, яка підписала/видала довіреність від імені юридичної особи представнику, проігнорував обгрунтування порушення встановленого законом порядку завірення копій оригіналам документів та ненадання позивачем за первісним позовом доказів обставин, якими обгрунтованої заявлені первісні позовні вимоги.

Натомість, головуючий у судовому засіданні суддя здійснив підміну тезисів: «відсутність повноважень на видачу довіреності» змінено на «відсутність повноважень, довіреність на які надано».

Підтвердженням такої підміни правових термінів інституту представництва є фактичний зміст оскарженого рішення: «...Представник відповідача вказав, що долучені позивачем документи не засвідчені уповноваженою особою, оскільки відсутній статут, у якому визначені повноваження представника позивача......

Дане твердження суду не відповідає дійсності, і це зафіксовано звукозаписом судового засідання.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на недоведеності, в контексті даної справи, повноважень керівника юридичної особи видавати довіреність представнику (ч.З.ст.60 ГПК України), а відтак, відсутність повноважень у представника за такою довіреністю. Як наслідок, порушення встановленого законом порядку завірення копій оригіналам документів та ненадання належних та допустимих доказів, недоведеність обставин, якими обгрунтовано заявлені позовні вимоги.

Суд першої інстанції не лише проігнорував твердження та обґрунтування представника відповідача, а перекрутив зміст обгрунтування апелянта, не надав правової оцінки ненаданню позивачем установчого документу юридичної особи та недоведеною наявності у її керівника повноважень на видачу довіреності представнику.

Фактично, суд прийняв до уваги та обгрунтував судове рішення документами, копії яких завірені неуповноваженою особою, з порушенням встановленого законом порядку підтвердження повноважень особи, яка видала довіреність (без надання суду установчих документів юридичної особи, які підтверджують повноваження керівника підприємства на видачу довіреності представнику).

Правовим наслідком даного порушення стало приймання та обгрунтування ухваленого рішення копіями документів, які не завірені у встановленому законом порядку та не є доказами у господарській справі, чим припустив порушення ст.ст.73, 74 ГПК України…» колегія суддів відхиляє з огляду на наступне:

На підтвердження повноважень представника позивача за первісним позовом, Прядка Ю.В., до матеріалів справи, разом з позовною заявою за підписом генерального директора ДП «Дирекція пересувних циркових колективів України» Книша ПП, були надані завірені копії: наказу про призначення на посаду начальника юридичного відділу позивача за первісним позовом - Прядка Ю.В., посадової інструкції начальника юридичного відділу позивача за первісним позовом та довіреності на Прядка Ю.В (а.с. 33-36, Т.1)

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відомості про статус та право представляти позивача за первісним позовом наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відсутність Статуту в матеріалах справи не є безумовною підставою для визнання всієї доказової бази недопустимою. Посилання апелянта на недоведеність позовних вимог з огляду на процесуальні порушення є оціночним твердженням. Суд першої інстанції, виходячи з наданих доказів, оцінював їх у сукупності відповідно до ст. 86 ГПК України. Питання допустимості та належності доказів вирішується судом на його розсуд, якщо інша сторона не доведе наявність істотних порушень при їх поданні. Апелянт не довів, що представник діяв на підставі недійсної або фальшивої довіреності, і не надав доказів, які б виключали можливість видачі такої довіреності саме керівником підприємства.

Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і у ст.193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, в період із січня по березень 2024 року позивач за первісним позовом виконав свої договірні зобов`язання, надавши відповідачу за первісним позовом послуги з організації 13 вистав, вартість кожної з яких становила 32 088,00 грн відповідно до положень договору та додаткових угод. В якості доказів надання позивачем відповідачу послуг за договором до справи долучено табелі обліку використання робочого часу за період з січня 2024 року до березня 2024 року включно. Вказані документи затверджувалися відповідачем і щомісячно підписувалися інспектором манежу. Загальна вартість наданих послуг склала 417 144,00 грн.

Відповідач здійснив часткову оплату заборгованості в розмірі 194?528,00 грн. У матеріалах справи наявний гарантійний лист від 22.05.2024р.(а.с. 32, т. 1), згідно з яким відповідач визнає наявність заборгованості перед позивачем у загальній сумі 222?616,00 грн станом на 21.05.2024.

Крім того, були здійснені ще дві оплати:

30.05.2024 2?000,00 грн,

17.06.2024 4?000,00 грн.

Оскільки позов подано 06.06.2024, оплата в розмірі 2?000,00 грн враховується як така, що здійснена до подання позову. Натомість оплата в сумі 4?000,00 грн відбулася вже після відкриття провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно закрив провадження в цій частині відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутність предмета спору).

Таким чином, встановлена судом першої інстанції заборгованість відповідача за первісним позовом на дату подання позову становила 220?616,00 грн, а з урахуванням подальшої часткової оплати 4?000,00 грн, відповідно, 216?616,00 грн, яка фактично визнана відповідачем у гарантійному листі від 25.07.2024 (арк. 70, том 1).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги, а саме: «… До предмета доказування у даній справі в обов`язковому порядку належить факт та розмір повної/часткової оплати послуг, розмір заборгованості якщо така існує.

Згідно положень ст.ст.І, 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, - здійснюється на підставі документу, який містить відомості про господарську операцію (первинний документ). Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Процесуальна допустимість доказів визначає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст.77 ГПК України).

Ураховуючи часткову оплату вартості наданих послуг, то розмір заборгованості має бути встановлений на підставі оригіналів або завірених у встановленому законом порядку копій первинних документів фінансових операцій з переказу грошових коштів (платіжні інструкції, банківські виписки).

Матеріали справи не містять оригіналів або завірених у встановленому законом порядку копій документів бухгалтерського обліку (платіжні інструкції, банківські виписки).

Визнання ДП «Дніпровський державний цирк» заборгованості не є допустимим доказом заборгованості у певному розмірі, оскільки належним та допустимим доказом фінансової операції, встановлення розміру грошових переказів, встановлення розміру заборгованості є виключно первинні документи бухгалтерського обліку (платіжні інструкції, банківські виписки)…» як такі, що ґрунтуються на концепції негативного доказу, яка саме по собі суперечить принципу диспозитивності господарського судочинства і не спростовують встановлених вище обставин по даній справі.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом основної заборгованості у розмірі 216?616,00 грн, оскільки вказаний розмір підтверджується належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання.

Якщо боржник не приступає до виконання зобов`язання або не виконує його у встановлений строк, це вважається простроченням (ст. 612 ЦК України).

У господарських відносинах порушення зобов`язань може призвести до застосування санкцій, таких як відшкодування збитків, штрафу або пені (ст. 217 ГК України).

Неустойка, до якої належать штраф та пеня, є фінансовими санкціями, що застосовуються за порушення умов договору, і обчислюються як відсоток від суми невиконаного зобов`язання або прострочення (ст. 549 ЦК України, ст. 230 ГК України).

Пунктом 3.3 договору оплата за надані циркові номери здійснюються цирком під час дії договору у національній валюті України в безготівковій формі після проведення чергових вистав, щотижнево.

Остаточні розрахунки проводяться не пізніше 5 днів після завершення роботи циркових номерів у цирку (п. 3.7 договору).

За умовами додаткової угоди №2 від 02.03.2024 сторони погодили викласти п. 1.1 договору у такій редакції: цирк запрошує, а дирекція направляє для роботи в цирковій програмі, організованої цирком у період з 27.01.2024 до 31.03.2024 включно, артистів циркового колективу Мрія з цирковими номерами згідно договору та відповідним додаткам.

Тобто, робота циркових номерів у цирку закінчилася 31.03.2024. З урахуванням положень п. 3.7 договору строк оплати є таким, що настав 05.04.2024.

Позивач за первісним позовом нарахував до стягнення з відповідача пеню за період з 05.04.2024 до 05.06.2024 на загальну суму 10 926,65 грн.

При цьому, судом було враховано відсутність поданого з боку відповідача контррозрахунку чи будь-яких інших заперечень проти розрахунків позивача. Відповідач лише заперечував проти позову в цілому, проте докази надані позивачем визнані місцевим господарським судом більш вірогідними.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення пені, оскільки здійснений позивачем розрахунок обґрунтовано скоригований з урахуванням дати початку прострочення 06.04.2024. Відповідно до стягнення підлягає пеня у розмірі 10?343,64 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував до стягнення з відповідача три проценти річні за період з 05.04.2024 до 05.06.2024 на загальну суму 1.130,34 грн.

Відповідач не заперечував проти факту нарахування позивачем до стягнення з відповідача трьох процентів річних та правильності здійсненого розрахунку.

За загальний період з 21.04.2022 по 01.09.2023, суд встановив, що урахуванням дат прострочення оплати за кожним Актом наданих послуг та сум заборгованості в цей період, за заявлений позивачем період сума 3% річних складає 70 524,78 грн.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог позивача, а саме до стягнення з відповідача підлягають три проценти річних у розмірі 1?121,16 грн.

Щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що забезпечення проживання у відповідний період не є самостійною господарською послугою, що підлягає оплаті, а є обов`язком позивача за зустрічним позовом у межах виконання ним умов зазначеного договору з огляду на наступне.

Предметом Договору №1 від 05.01.2024 є участь артистів відповідача за зустрічним позовом у цирковій програмі, організованій позивачем за зустрічним позовом, у період з 27.01.2024 до 25.02.2024. Саме для забезпечення можливості виконання відповідних номерів договір покладає на позивача за зустрічним позовом зобов`язання організувати проживання артистів у гуртожитку. Тобто відповідне забезпечення є частиною належного виконання умов договору самим позивачем за зустрічним позовом, а не окремою платною послугою, що надається на його користь.

Крім того, як вірно вказав місцевий господарський суд, Договір №1 від 05.01.2024 не містить ані погодженої вартості проживання, ані механізму формування такої вартості, а також не передбачає жодного погодженого порядку розрахунків, що виключає можливість розцінювання проживання як окремої господарської операції.

Єдиним документом, на який посилається апелянт як на підтвердження вартості послуг, є рахунок на оплату №31 від 31.07.2024 на суму 211 147,43 грн, що, як обґрунтовано встановлено судом, має лише інформаційний характер та не є первинним бухгалтерським документом, яким може бути підтверджена фактична господарська операція (аналогічна правова позиція викладене в постановах Верховного Суду від 02.07.2019 зі справи №918/537/18, від 29.08.2019 зі справи №905/2245/17, від 26.02.2020 зі справи №915/400/18, від 29.04.2020 зі справи №915/641/19). Інших належних доказів фактичного надання саме платної послуги проживання та прийняття її відповідачем у встановленому порядку позивачем не надано.

Посилання апелянта на Закон України «Про туризм» та норми цивільного законодавства щодо надання послуг є необґрунтованими, оскільки в межах укладеного між сторонами договору позивач за зустрічним позовом виступає не як суб`єкт господарювання, який надає готельні послуги на платній основі, а як організатор циркової програми, який зобов`язався створити належні умови для виступу артистів, включно із забезпеченням проживання.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд зауважує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що апелянт не довів факту надання окремої платної послуги з проживання артистів саме на його користь, за яку відповідач за зустрічним позовом був зобов`язаний здійснити оплату. Відсутність істотних умов у договорі, документального підтвердження замовлення та прийняття послуги, а також подання лише одного рахунку, який не є належним доказом здійснення господарської операції, свідчить про необґрунтованість та безпідставність зустрічного позову.

Щодо оскарження Державним підприємством «Дніпровський державний цирк» додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що представник позивача за первісним позовом, Прядко Юрій Володимирович, діючи на підставі довіреності №119 від 13.02.2024, дійсної до 31.12.2024, упродовж серпнялистопада 2024 року отримував грошові кошти під звіт, загальна сума яких становить 8 760,13 грн, з яких частина використана на оплату поштових послуг, що підтверджується відповідними чеками АТ «Укрпошта», а частина на службові відрядження до м. Дніпро (проїзд, добові та зберігання речей), що підтверджується посадочними документами та чеками АТ «Укрзалізниця», при цьому за окремими звітами допущено перевитрати, які також були відшкодовані позивачем.

Сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, які не можуть перевищувати обмеження, встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59.

Вирішуючи питання про відшкодування стороні витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалася особа, та документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 01.08.2024 у справі №904/2768/23, від 12.07.2022 у справі №903/261/21, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18, від 14.09.2022 у справі №509/6250/20.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, розглянувши заяву позивача про компенсацію судових витрат у розмірі 6 380,30 грн, дійшов вірного висновку про обґрунтованість та документальне підтвердження витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, витрати по кожному звіту чітко досліджені. Зокрема, місцевий господарський суд визнав підтвердженими витрати на поштові послуги та витрати, пов`язані з участю представника в судових засіданнях (проїзд, добові, зберігання речей), оцінивши їх за критеріями дійсності, розумності та співмірності згідно з вимогами ст. 129 ГПК України та з урахуванням актуальної судової практики.

У зв`язку із задоволенням первісних позовних вимог частково, а також тим, що витрати виникли внаслідок поведінки відповідача, на останнього покладаються зобов`язання компенсувати позивачу витрати в сумі 6 364,35 грн, а решта 15,95 грн залишена за позивачем.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі №910/7054/24 підлягають залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на них, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дніпровський державний цирк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі №910/7054/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі №910/7054/24 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство «Дніпровський державний цирк».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус