ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.05.2025м. СумиСправа № 920/263/25

Господарський суд Сумської області у складі судді Ковтуна В.М, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін матеріали справи № 920/263/25

за позовом Фізичної особи підприємця Кириченко Віти Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Бодінфіт

(вул. Центральна, 53А, смт. Степанівка, Сумський район,

Сумська область, 42305, )

про стягнення 745286 грн 00 коп.,

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

21.02.2025 Позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд стягнути з Відповідача 745286 грн 00 коп. заборгованості за Договором поставки № 2 від 01.04.2024 , а також стягнути судові витрати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025, справу № 920/263/25 розподілено до розгляду судді Ковтуну Володимиру Миколайовичу.

Ухвалою суду від 24.02.2025 у справі № 920/263/25 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження; постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено позивачу семиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання відповіді на відзив відповідно до статті 166 ГПК України; встановлено відповідачу семиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечення із урахуванням вимог статей 167, 251 Господарського процесуального кодексу України.

11.03.2025 Відповідачем через систему «Електронний суд» надано Відзив на позовну заяву (вх. № 1041 від 11.03.2025). У відзиві Відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що Позивач передчасно звернувся до Відповідача з позовною заявою про стягнення заборгованості, оскільки строк оплати ще не настав, окрім цього стверджує, що Позивачем була поставлена заражена сальмонельозом продукція, яку не можливо використовувати.

24.03.2025 Позивачем надано до суду Відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 1699 від 24.03.2025), відповідно до змісту якої зазначає, що викладені Відповідачем у відзиві доводи є безпідставними, оскільки,17.01.2025 року Позивачем на адресу ТОВ «Бодінфіт» рекомендованим листом №764 з повідомленням про вручення було надіслано Вимогу від 17.01.2025 року погасити в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги заборгованість за Договором поставки №2 від 01.04.2024 року в розмірі 745286,00 грн. шляхом перерахування на рахунок ФОП Кириченко В.В. Однак надіслана на адресу Відповідача Вимога від 17.01.2025 року була повернута AT «Укрпошта» з Довідкою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином Позивач зазначає, що покладені Відповідачем в обґрунтування відзиву на позовну заяву доводи, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання відповідної вимоги в порядку ч.2 ст.530 ЦК України є безпідставними. Щодо неякісності поставленої продукції зазначає, про те, що Бузина (ягода), згідно Видаткових накладних Позивачем було передано, а ТОВ «Бодінфіт» прийнято протягом квітня - травня 2024 року, а кропива (лист) в червні 2024 року. Однак, з моменту передачі і по даний час будь-яких претензій щодо неналежної якості поставленого товару не надходило.

04.04.2025 Відповідачем надано до суду через систему «Електронний суд» Заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1475 від 04.04.2025), відповідно до змісту якого зазначає, що ТОВ «Бодінфіт» не погоджується з актами, викладеними у відповіді на відзив.

17.04.2025 Позивачем надано до суду Письмові пояснення (вх.№2242 від 17.04.2025), в якій Позивач окрім іншого стверджує про те, що додані до Заперечення на відповідь на відзив копії документів жодним чином не підтверджують, що саме поставлена Позивачем бузина була неналежної якості, тобто заражена сальмонелою та з перевищенням вмісту пестицидів.

Згідно з ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу.

Ураховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами враховуючи норму ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому судом враховано, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Господарський суд Сумської області продовжує здійснювати правосуддя. Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

Відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.

Також Суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

У місті Суми, де розташований Господарський суд Сумської області, постійно оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.

Чинним законодавством України у сфері цивільного захисту передбачений чіткий алгоритм поведінки громадян та відповідні повноваження органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств і організацій усіх форм власності у випадку виникнення надзвичайної ситуації. Шляхом відповідних оповіщень (сигналів і повідомлень) органи управління цивільного захисту доводять до мешканців населених пунктів інформацію про загрозу та виникнення надзвичайних ситуацій, повітряної тривоги, аварій, катастроф, епідемій, пожеж тощо. Після отримання таких оповіщень громадяни мають діяти відповідно до наданих інструкцій та правил цивільного захисту. Зокрема, припинити роботу та вжити необхідних заходів безпеки (рішення Ради суддів України від 05.08.2022 № 23).

Відповідно до наведених приписів судами запроваджено локальні заходи (план, порядок дій, розпорядження) щодо інформування про сигнал "повітряна тривога" та реагування задля збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, зокрема для їх негайного переходу до укриття.

При цьому обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" у певному регіоні слід вважати загальновідомими, тобто такими що не потребують доказування. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі №910/2116/21 (910/12050/21).

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Суми, постійні тривоги, та мінування, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів Сумського району та Сумської області, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Відповідно до ст. 233 ГПК України за результатами оцінки доказів, поданих сторонами судом ухвалене рішення у даній справі.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2024 між Фізичною особою підприємцем Кириченко Вітою Володимирівною (Продавець, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бодінфіт» (Покупець, Відповідач) укладено Договір поставки №2 (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити вартість лікарської рослинної сировини, далі - «Товар», у номенклатурі, кількості і за цінами попередньо узгодженими Сторонами у Специфікації до договору поставки.

Згідно з п. 1.2. Договору Товар поставляється на підставі Замовлення від Покупця та у відповідності раніше наданим зразками (еталонам).

Невідповідність поставленого товару раніше наданому зразку (еталону), є підставою для повернення всієї партії товару Продавцю за його власний рахунок. Основні критерії оцінки відповідності між зразком (еталоном) та партією товару це всі хімічні та фізико-біологічні показники властиві відповідному виду рослинної сировини (вологість, вміст радіонуклідів, засміченість сировини, наявність пліснявих грибів та амбарних шкідників, тощо), зовнішній вигляд (розмір, колір та відсутність сторонніх запахів) (п.п. 1.4, 1.5 Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна Товару та найменування Товару погоджується Сторонами та визначаються у Специфікаціях, накладних та рахунках, які є невід`ємною частиною даного Договору.

Пунктом 3.4. Сторони унормували, що строки оплати в кожному окремому випадку узгоджуються Сторонами в усній формі та/або в додатках чи специфікаціях до Договору поставки.

Товар поставляється партіями, відповідно до замовлень Покупця, що направляються Продавцю. Поставка Товару здійснюється зі складу Продавця транспортом та/або за рахунок Покупця протягом погодженого Сторонами строку. Доказом передачі Товару у власність Покупця є підписані уповноваженими представниками сторін видаткові накладні, оформлені належним чином (п.п. 4.1-4.3 Договору).

Згідно з п. 4.4 Договору унормовано, що у разі виявлення нестачі чи пошкодження Товару, Покупець повинен скласти та підписати Акт про виявлені недоліки і негайно сповістити про це Продавця.

Відповідно до ст. 678 ЦК України, у разі поставки товарів нижчої якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), постачальник зобов`язаний повернути покупцю, який відмовляється від прийняття товару, сплачену суму. Якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника (п.п. 4.7-4.8 Договору).

Як свідчать матеріали справи, Позивачем на виконання умов Договору було поставлено Відповідачу товар на загальну суму 815 286 грн 00 коп., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № 19/4-01 від 19.04.2024, передано Товар бузина (ягоди) в кількості 2750 кг на загальну суму 162 250 грн 00 коп.;

- видаткова накладна № 26/4-01 від 26.04.2024, передано Товар бузина (ягоди) в кількості 2800 кг на загальну суму 165 200 грн 00 коп.;

- видаткова накладна № 02/05-01 від 02.05.2024, передано Товар бузина (ягоди) в кількості 2800 кг на загальну суму 165 200 грн 00 коп.;

- видаткова накладна № 09/05-01 від 09.05.2024, передано Товар бузина (ягоди) в кількості 2800 кг на загальну суму 165 200 грн 00 коп.;

- видаткова накладна № 10/05-01 від 10.05.2024, передано Товар бузина (ягоди) в кількості 1175 кг на загальну суму 69 325 грн 00 коп.;

- видаткова накладна № 29/06-01 від 29.06.2024, передано Товар кропива (лист) в кількості 1207 кг на загальну суму 88 111 грн 00 коп. (а.с. 9-14).

Видаткові накладні підписані представниками сторін та скріплені печаткою Відповідача, без будь яких зауважень до якості чи кількості Товару, що поставлявся.

03.05.2024 Відповідач ТОВ «Бодінфіт» частково сплатив за отриманий Товар у сумі 70 000 грн 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 79599_00000/8385f від 03.05.2024. (а.с. 15).

Сторонами складено Акт звірки взаємних розрахунків по стану за період з квітня 2024 р. вересень 2024р., відповідно до змісту якого було встановлено, що на 30.09.2024 заборгованість на користь Фізичної особи-підприємця Кириченко Віти Володимирівни 873 352,00 грн. При цьому зазначено, сальдо початкове (заборгованість за попередні періоди) 128 066,00 грн (а.с. 16).

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що 17.01.2025 на адресу Відповідача ТОВ «Бодінфіт» рекомендованим листом № 764 з повідомленням про вручення було надіслано Вимогу від 17.01.2025 року в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги погасити заборгованість за Договором поставки № 2 від 01.04.2024 в розмірі 745 286, 00 грн шляхом перерахування коштів на рахунок Позивача.

Вимога була повернута АТ «Укрпошта» з довідкою «за закінченням терміну зберігання».

Обґрунтовуючи позов Позивач вказує на те, що ним договірні зобов`язання були виконанні належним чином, проте Відповідач не виконав умови договору в частині оплати отриманого Товару у повному обсязі, у зв`язку з чим у нього наявна заборгованість перед Позивачем за отриманий Товар за Договором поставки № 2 від 01.04.2024 у сумі 745 286 грн 00 коп., що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір у даній справі, суд керується наступним:

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Суду не надано доказів, що Договір поставки № 2 від 01.04.2024 визнано недійсним чи є підстави вважати його нікчемним. Також не подано доказів, що між сторонами існували інші договірні стосунки, з якого і виник спір у справі.

Отже між сторонами виникло господарське зобов`язання, що відповідає положенням ст. 173 ГК України.

За правовою природою сторонами укладено договір поставки, який відповідає положенням ст. 712 ЦК України. Даною нормою передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи, а саме видатковими накладними, підтверджується факт поставки Позивачем Відповідачу Товару за загальну суму 815286 грн 00 коп.

Відповідач, в свою чергу, не заперечує факт отримання від Позивача Товару на загальну суму 815286 грн 00 коп.

Однак Відповідач зазначає, що Позивачем було поставлено заражену сальмонельозом продукцію, яку не можливо використовувати. В підтвердження чого вказує на те, що 16.06.2024 ТОВ «Бодінфіт» було поставлено, придбану у Позивача продукцію німецькій компанії «Натур-фактор». Після поставки, компанією «Натур-Фактор» шляхом проведення лабораторних досліджень було виявлення зараження продукції сальмонелою та виявлено перевищення граничного рівня концентрації пестицидів.

Щодо тверджень Відповідача про поставку Позивачем неякісної продукції, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, надані ТОВ «Бодінфіт» до Заперечення на відповідь на відзив копії документів жодним чином не підтверджують, що саме поставлена Позивачем бузина була неналежної якості, тобто заражена сальмонелою та з перевищенням вмісту пестицидів.

З наданого перекладу «Результати тестування» взагалі неможливо встановити, що тестування проводилося саме бузини, а не плодів (листя) якоїсь іншої рослини.

В «Результатах тестування» зазначається, що «сальмонели були виявлені у 125 г проаналізованого зразка. Це може бути пов`язано з неналежними умовами під час виробництва, транспортування або зберігання».

Тобто сальмонели могли утворитися під час зберігання та транспортування бузини самим Відповідачем, оскільки з моменту поставки Позивачем Товару і до його відвантаження ТОВ «Бодінфіт» за кордон пройшло близько 2 місяців.

Більше того, в «Результатах тестування» зазначено, що «Сальмонели - це патогенні види бактерій. Адекватна термічна обробка знищує ці види, усуваючи будь-який ризик для здоров`я, пов`язаний з сальмонелою sp. Тому зразок можна вважати безпечним і придатним для продажу, якщо він споживається тільки термічного обробленим і якщо на етикетці додатково вказано застережливе повідомлення».

Щодо зазначення в «Результатах тестування» «Результати мікробіологічного аналізу не відповідають рекомендаціям щодо сировини для трав`яних настоїв, викладених Європейською асоціацією трав`яних настоїв» та що «Результати аналізу пестициди не відповідають вимогам Регламенту (ЄС) 396/2005 щодо максимальних рівнів залишкових кількостей пестицидів», то умови укладеного між сторонами даної справи Договору поставки №2 від 01.04.2024 року не містять вимог щодо відповідності Товару вказаним нормативним актам ЄС і відповідно не може свідчити про порушення Позивачем умов договору щодо якості поставленої продукції.

Крім того, згідно наданої ТОВ «Бодінфіт» до Заперечення на відповідь на відзив копії накладної, за кордон Відповідачем здійснювалася поставка «бузини чорної, плоди (сушені) - 1 ґатунок» за ціною 3 Євро за кг. та «бузини чорної, плоди (сушені) - 2 ґатунок» за ціною 2,60 Євро за кг, в той час як відповідно Видаткових накладних (а.с. 9 - 14), на підставі яких було поставлено Товар від Фізичної особи- підприємця Кириченко В.В до ТОВ «Бодінфіт», зазначається «Бузина (ягода), тобто інший Товар.

Більше того, надані Відповідачем документи, щодо виявлених недоліків поставленої Відповідачем сировини стосуються відносин самого Відповідача та іншої особи - компанії «Натур-Фактор», яка не є учасником (стороною) Договору поставки № 2 від 01.04.2024, неналежне виконання якого стало підставою для звернення до суду у даній справі.

Статтею 678 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару. Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.

Відповідно до ст. 688 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Більше того Сторонами в Договорі передбачено, що відповідно до ст. 678 ЦК України, у разі поставки товарів нижчої якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), постачальник зобов`язаний повернути покупцю, який відмовляється від прийняття товару, сплачену суму. Якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника (п.п 4.7-4.8 Договору).

Згідно з частиною 8 ст. 269 Господарського кодексу України позови, що випливають з поставки товарів неналежної якості, можуть бути пред`явлені протягом шести місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставлених йому товарів.

Бузина (ягода) була передана Позивачем, а ТОВ «Бодінфіт» прийнята протягом квітня - травня 2024 року, а кропива (лист) в червні 2024 року без будь-яких зауважень щодо якості чи кількості з боку ТОВ «Бодінфіт», про що свідчать проставлені підпис та печатка представника Відповідача (директора) на видаткових накладних (а.с. 9-14).

Також з моменту передачі і час розгляду даної справи Сторонами, в тому числі Відповідачем, не надано належних доказів в підтвердження того що Відповідач відмовився від прийняття отриманого від Позивача Товару (частини Товару).

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено факт поставки Позивачем Відповідачу Товару на умовах Договору поставки № 2 від 01.04.2024 року на загальну суму 815286 грн 00 коп.

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином та у відповідності до умов договору між сторонами.

Сторонами в Договорі погоджено, що ціна Товару та найменування Товару погоджується Сторонами та визначаються у накладних та рахунках, які є невід`ємною частиною даного Договору. Строки оплати в кожному окремому випадку узгоджуються Сторонами в усній формі та/або в додатках чи специфікаціях до Договору поставки (п.п. 3.1., 3.4. Договору).

Матеріалами справи доводиться та не заперечується Сторонами факт часткової оплати Відповідачем, отриманого від Позивача Товару, у сумі 70 000 грн 00 коп.

В свою чергу Відповідач у Відзиві на позовну заяву стверджує проте, що Позивачем позов подано до суду передчасно, оскільки строк оплати за отриманий ним Товар ще не настав, також зазначає, що Позивачем не направлялась вимога в порядку ч.2 ст. 530 ЦК України, а в матеріалах справи відсутні докази надіслання вказаної вимоги. Також вказує на те, що доданих до позовної заяви Позивачем фіскальний чек 764) не доводить факт надсилання вимоги, оскільки до чеку не долучено документ «Опис вкладення». Відповідно на думку Відповідача встановити вміст конверту, який направлявся Відповідачу неможливо.

Суд критично оцінює позицію Відповідача, враховуючи наступне.

Відповідно до умов Договору, а саме п. 3.4., Сторони унормували, що строки оплати в кожному окремому випадку узгоджуються Сторонами в усній формі та/або в додатках чи специфікаціях до Договору поставки.

Отже Сторонами в Договорі передбачено погодження строків оплати за отриманий Товар в усній формі.

Враховуючи наявні в матеріалах справи документи, а саме платіжну інструкцію № 79599_00000/8385f від 03.05.2024 про оплату частини вартості отриманого Товару у розмірі 70 000 грн 00 коп., що свідчить про визнання Відповідачем шляхом вчинення конклюдентних дій (проведення платежу) факту настання строку для оплати товару.

Окрім цього, матеріали справи містять акт звірки взаємних розрахунків між Товариство з обмеженою відповідальністю «Бодінфіт» і Фізична особа - підприємець Кириченко Віта Володимирівна за договором поставки № 2 від 01.04.2024 по стану за період: квітень 2024 р - вересень 2024 р, яким сторони встановили, що за даними Товариства з обмеженою відповідальністю «Бодінфіт» на 30.09.2024 заборгованість на користь Фізичної особи - підприємця Кириченко Віти Володимирівни 873 352,00 грн (де початкове сальдо 128 066,00 грн).

Твердження Відповідача про не направлення Позивачем на його адресу Вимоги про сплату заборгованості, суд вважає безпідставним, оскільки як вбачається з матеріалів справи 17.01.2025 року Позивачем на адресу ТОВ «Бодінфіт» рекомендованим листом №764 з повідомленням про вручення було надіслано Вимогу від 17.01.2025 року з проханням погасити в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги заборгованість за Договором поставки №2 від 01.04.2024 року в розмірі 745 286,00 грн. шляхом перерахування на рахунок ФОП Кириченко В.В. Відповідно до відмітки на довідці AT «Укрпошта» про причини повернення/досилання зазначено - «за закінченням терміну зберігання».

Слід зазначити, що відповідно до п. 99 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", рекомендовані поштові відправлення, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату. У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п.116 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" у разі невручення рекомендованого листа, він разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Тобто, неотримання поштової кореспонденції в точці видачі є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) Відповідача щодо належного отримання листа, тобто є його власною волею.

Отже, твердження Відповідача про не настання строку для оплати є безпідставним, оскільки самим Відповідачем вчиняються дії з часткової оплати отриманого Товару та визнається факт наявності заборгованості станом на 30.09.2024, тобто простроченого боргу.

Вищенаведене спростовує добросовісність поведінки Відповідача, який погодивши в Договорі положення про усну домовленість про строк оплати за отриманий Товар, частково оплачує та підписує Акт взаємозвірки, а під час отримання позову заперечує факт настання строку для оплати.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Більше того, за загальним правилом, що передбачений статтею 692 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Доказів встановлення іншого строку для оплати отриманого Товару за Договором поставки № 2 від 01.04.2024 матеріали справи не містять.

Отже суд приходить до висновку, що по своїй юридичній суті договір поставки є імперативно оплатним і оплата за отриманий Товар за Договором поставки № 2 від 01.04.2024 виникла у Відповідача після прийняття Товару та товаророзпорядчих документів (підписання сторонами видаткових накладних).

В свою чергу, Відповідачем доказів оплати за отриманий Товар у загальному розмірі 745 286 грн 00 коп. до справи не надано.

Приймаючи до уваги встановлений судом факт неналежного виконання Відповідачем зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати за Договором поставки №2 від 01.04.2024, підтвердження заборгованості наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з Відповідача боргу за договором поставки в сумі 745 286 грн 00 коп.

За приписами ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Водночас, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький по змісту висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17.

Стандарт доказування вірогідності доказів передбачає зокрема оцінку безпосередньо судом їх змістовної ваги та вплив на переконання суду у більшій ймовірності існування факту, ніж його відсутності.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Враховуючи наведене, а також обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає доведеними твердження Позивача, оскільки докази, надані на підтвердження позовних вимог, є більш вірогідними, ніж докази, надані Відповідачем на їх підтвердження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук протии України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на принцип оцінки доказів за критерієм вірогідності, керуючись категорією стандарту доказування, принципом змагальності, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за Договором поставки № 2 від 01.04.2024 у розмірі 745 286 грн. 00 коп.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним:

Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 11 179 грн 30 коп. судового збору та 25 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо стягнення судового збору.

Відповідно до матеріалів справи Позивачем за квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 671710121 від 17.02.2025 сплачено 11 179 грн 29 коп. судового збору.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову в повному обсязі Позивачу за рахунок Відповідача відшкодовується 11 179 грн 29 коп. судового збору.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач просить стягнути з відповідача 25 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничих допомогу, розмір яких обґрунтовує укладеним договором про надання правничих послуг від 14.02.2025, квитанцією про оплату послуг адвоката від 17.02.2025. На підтвердження повноважень адвоката надано Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 252 від 16.02.2007.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

З урахуванням вищезазначених вимог закону при визначені розміру правничої допомоги суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.11.2021 у справі №914/1945/19, від 23.11.2021 у справі №873/126/21).

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримано вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказаний правовий висновок наведений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.Також Об`єднана палата зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Водночас у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5 - 7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу витрат повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.01.2023 у cправі № 908/2702/21 здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21 тощо.

Отже, Верховний Суд висновує, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України.

При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.

За приписами частини 8 статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/20, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Господарський суд надав оцінку наданим Позивачу послугам професійної правової допомоги та дійшов таких висновків.

Приймаючи рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, наведеній у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.01.2023 у cправі № 908/2702/21, відповідно до яких під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України і не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Також суд виходить із того, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо (такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.08.2023 у справі № 911/3586/21).

Суд зауважує, що спір у даній справі є незначної складності, розглядався в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань, не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом. Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Великої кількості законів та підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню і застосуванню адвокатом, спірні правовідносини не передбачають.

Таким чином, враховуючи, що адвокатом, крім заяв по суті спору (позовної заяви, відповіді на відзив) інших документів по суті справи подано не було, суд вважає заявлений представником Позивача до стягнення 25 000 грн 00 коп. розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим.

Ураховуючи викладене, оцінивши витрати Позивача з урахуванням всіх аспектів і складності даної справи, а також час, який міг би витратити адвокат на написання позовної заяви та консультацію Позивача з правових питань в межах даного спору як кваліфікований фахівець, суд дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн 00 коп. У відшкодуванні понесених Позивачем витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн 00 коп. суд відмовляє в їх розподілі за необґрунтованістю.

На підставі наведеного, Позивачу за рахунок Відповідача суд відшкодовує 11179 грн 29 коп. судового збору та 10000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу, в іншій частині судових витрат суд відмовляє за недоведеністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 123, 129, ч. 1 ст. 130, ст. ст. 185, 232, 233, 236 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Бодінфіт (вул. Центральна, 53А, смт. Степанівка, Сумський район, Сумська область, 42305, ) на користь Фізичної особи підприємця Кириченко Віти Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 745 286 грн. 00 коп. заборгованості, 11 179 грн 29 коп. витрат на оплату судового збору, 10 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повне рішення складено та підписане суддею 01.05.2025.

Суддя В.М. Ковтун