ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" квітня 2025 р. Cправа № 902/1014/23(369/11623/23)

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Лабунської Т.І.

за участю: секретаря судового засідання - Марчук А.П.

за відсутності представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення коштів

в межах справи № 902/1014/23

за заявою: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про неплатоспроможність

В С Т А Н О В И В :

27.07.2023 ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.01.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався у майбутньому у строк до 30.10.2020 укласти договір купівлі-продажу квартири.

При укладенні договору на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в сумі 253 032,00 грн. Крім того, 06.03.2020 покупець сплатив 3 959 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 06.03.2020 - 24,70, становить 97 787,30 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів.

Оскільки основний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено у строк до 30.10.2020, і протягом місяця від зазначеної дати аванс ОСОБА_1 повернуто не було, останнім заявлено до стягнення крім суми боргу 3% річних інфляційні втрати.

Крім цього, просить суд стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2023 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.05.2024, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2024, постановлено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу передати на розгляд до Господарського суду Вінницької області, де перебуває справа № 902/1014/23 за заявою ОСОБА_2 про неплатоспроможність.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 31.12.2024, справу № 369/11623/23, розподілено судді Лабунській Т.І., з призначенням єдиного унікального номеру судової справи - № 902/1014/23(369/11623/23).

Ухвалою суду від 09.01.2025 матеріали цивільної справи № 369/11623/23 прийнято до свого провадження суддею Лабунською Т.І. для розгляду в межах справи № 902/1014/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 . Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи № 902/1014/23(369/11623/23) по суті призначено на 19.02.2025.

Ухвалою суду від 19.02.2025, з урахуванням ухвали суду від 28.03.2025, розгляд справи по суті відкладено на 26.03.2025.

Ухвалою суду від 26.03.2025 розгляд справи по суті відкладено на 25.04.2025.

В судове засідання на визначену дату представники сторін не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, які наявні в матеріалах справи.

Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд враховує, що неявка сторін чи їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи.

За приписами ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 23.01.2020 між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_3 , що діє від імені ОСОБА_2 (Продавець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі продажу квартири, засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 76.

Згідно п. 1 Попереднього договору, у строк до 30.10.2020 року Продавець зобов`язується передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру під № 71 (сімдесят один), загальною площею 28,9 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - :03:006:0032, що знаходиться в селі Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Дорошенка, №23 та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), в порядку та на умовах, передбачених цим та Основними договорами.

Відповідно до п. 3 Договору договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.10.2020.

Ціна продажу - 349 452,00 грн. що на день укладення договору еквівалентно 14 363 долари США. Ціна за 1 кв. м. квартири становить 12 091,00 грн.

Згідно п. 4 Попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 253 032,00 грн., що на день укладання договору еквівалентно 10 400 доларів США. Суму у розмірі 96 320,00 грн., що на день укладення договору еквівалентно 3 959 доларів США Покупець зобов`язується сплатити до 25 березня 2020. Залишок суми у розмірі 100 гривень 00 копійок Покупець зобов`язується сплатити під час підписання Основного Договору.

У відповідності до п. 5 Договору сторони також домовилися, що у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим Договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкта будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, 253 032,00 грн., що на день укладання договору еквівалентно 10 400 доларів США та сплачені платежі згідно до ч. 4 договору, протягом одного місяця.

Відповідно до п. 12 Попереднього договору цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п. 13 Попереднього договору цей договір діє до моменту укладення Основного Договору.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України).

Ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За умовами договору відповідач зобов`язався в строк 30.10.2020 передати у власність ОСОБА_1 з укладенням договору купівлі-продажу квартиру.

Однак, як встановлено судом при розгляді справи, всупереч умовам укладеного Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця - ОСОБА_1 з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.10.2020 року, так і станом на час розгляду справи.

Відповідно до п. 4 Договору на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 253 032,00 грн.

Крім того, 06.03.2020 Покупцем сплачено 3 959 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 06.03.2020 (24,70) становить 97 787,30 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів.

Згідно п. 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим Договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкта будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, Продавець повинен повернути Покупцю 253 032,00 грн., що на день укладання договору еквівалентно 10 400 доларів США та сплачені платежі згідно до ч. 4 договору, протягом одного місяця.

Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивач передав відповідачу 253 032,00 грн., як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна та 97 787,30 грн. (3 959 доларів США станом на 06.03.2020), що підтверджується розпискою про отримання коштів.

Однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача фактично переданих відповідачу коштів.

Доказів того, що станом на 30.10.2020 була можливість у відповідача укласти основний договір, а позивач ухилявся від цього, матеріали справи не містять.

Отже, зобов`язання за попереднім договором між сторонами припинились, оскільки основний договір між ними не було укладено у строк, обумовлений у попередньому договорі.

Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Враховуючи наведене суд вважає, що сума, яка названа в попередньому договорі та розписках є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених ст. 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися.

Вказане також узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не передав у власність ОСОБА_1 з укладенням договору купівлі-продажу вказану в Попередньому договорі квартиру як до 130.10.2020, так і станом на день подання позовної заяви до суду, не повернув протягом одного місяця одержану суму авансу, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення боргу в сумі 350 819,30 грн. (253 032,00 грн. + 97 787,30 грн.) підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Саме таких висновків щодо застосування норми ч. 2 ст. 625 ЦК України дійшов Верховний Суд у постановах від 21 серпня 2018 року №61-13891св18, від 5 грудня 2018 року №61-14162св18, від 12 грудня 2018 року № 61-13220св18.

Аналіз зазначених положень попереднього договору дає підстави для висновку, що в разі невиконання продавцем вимог щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири у строк до 30.10.2020, із вказаної дати у продавця виникає грошове зобов`язання щодо повернення суми авансу.

Суд вважає, що оскільки основний договір не був укладений у строк до 30.10.2020 з вини відповідача, який відповідно до вимог Попереднього договору у вказаний строк не виконав свої грошові зобов`язання та не повернув позивачу сплачені кошти, то з відповідача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок 3% річних та інфляційні втрати нараховано за період з 01.11.2020 до 30.06.2023.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360", судом встановлено, що розрахунок позивача не перевищує розрахунку суду, тому інфляційні втрати підлягають задоволенню в сумі заявленій позивачем - 152 255,58 грн.

При цьому, при розрахунку 3% річних позивачем допущено помилку в бік завищення.

За перерахунком суду розмір 3% річних за період з 01.11.2020 до 30.06.2023 становить 28 022,29 грн., і саме ця сума підлягає стягненню (розрахунок додається).

З урахуванням наведеного в частині стягнення 3% річних в сумі 43,25 грн. слід відмовити.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Вказана вимога мотивована тим, що родина позивача вже майже три роки вимушена жити без власного житла, на яке вони розраховували. І це в умовах пандемії, а наразі - війни.

Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, в установлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд враховує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння йому душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті позивач обмежився наведеннями лише загальними фразами, без їх конкретизації, без зазначення в чому саме полягало порушення життєвого ритму, зазначення дій. Посилання на неможливість користуванням своїм майном протягом тривалого часу суд також оцінює критично, оскільки основний договір мав бути укладений до 30.10.2020 року, а позов надійшов до суду 27.07.2023. Сам по собі факт не укладення основного договору не може ототожнюватись з моральними стражданнями. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наведених вище мотивів.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухвалені рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог.

З огляду на наведене, на відповідача покладаються витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 4 248,78 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині заявлених витрат позивача на правову допомогу в сумі 12 000,00 грн. суд зазначає таке.

На підтвердження даних вимог позивачем надано ордер про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 від 26.07.2023 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 4107 від 04.10.2022.

Разом з тим, судом встановлено, що до позовної заяви не додано договір про надання правової допомоги та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та докази оплати адвокатських послуг.

Положення статті 126 ГПК України передбачають, що для цілей розподілу судових витрат суд враховує: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Суд наголошує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Оскільки позивачем не надано договір про надання правової допомоги, докази оплати адвокатських послуг та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, суд дійшов висновку відмовити у стягненні витрат на правову допомогу в сумі 12 000,00 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 2, 3, 11, 12, 13, 18, 73, 74, 76-79, 86, 123, 126, 129, 165, 178, 196, 210, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 255, 256, 326, 327 ГПК України -

У Х В А Л И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 350 819,30 грн. боргу за Попереднім договором та розпискою, 28 022,29 грн. - 3% річних, 152 255,58 грн. інфляційних втрат, витрати по сплаті судового збору у сумі 4 248,78 грн.

3. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних в сумі 43,25 грн. та в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.

4. Відмовити в стягненні з ОСОБА_2 12 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Копію рішення суду надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС та на електронні адреси: представнику ОСОБА_1 - адвокату Андрєєву М.А. - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_3

Повне рішення складено 30 квітня 2025 р.

Суддя Лабунська Т.І.

віддрук. прим.:

1 - до справи