РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2025Справа № 910/1905/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агорофірма «Медобори»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс Солюшн»

про стягнення 1 287 507, 23 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агорофірма «Медобори» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс Солюшн» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 1 287 507,23 грн, з яких: 191 124, 18 грн основний борг та 1 096 383, 05 грн пеня.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 251, 525, 526, 530, 549, 610, 612, 629, 663, 664, 693 Цивільного кодексу України та ст. 193, 216, 230 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконання відповідачем своїх обов`язків за договором поставки товарів № 240704/1 від 04.07.2024, в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/1905/25. Визнано справу малозначною та її розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Відмовлено в задоволенні клопотань представника позивача про забезпечення проведення всіх судових засідань у справі в режимі відеоконференції та про повідомлення відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, з підстав зазначених в ухвалі.

10.03.2025 від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та, зокрема, зазначає, що позивачем не виконано умови п. 7 додатку № 1 до договору поставки, оскільки позивачем не в повному обсязі була здійснена оплата за товар протягом 14 днів за фактом поставки, а тому відповідач звільняється від відповідальності за непоставку товару та нарахування пені. Разом з цим, відповідач у відзиві визнає основний борг в розмірі 191 124, 18 грн. Крім цього, відповідач просить суд зменшити розмір пені на 90 % та розстрочити виконання рішення суду строком на 4 місяці з дати набрання рішенням законної сили.

24.03.2025 від представника позивача надійшли відповідь на відзив, виписка банку про рух коштів, а також письмове підтвердження, що ціна позову не змінилась. У поданій відповіді на відзив позивач заперечує щодо зменшення розміру пені та розстрочення виконання рішення суду, посилаючись на відсутність підстав для задоволення таких клопотань відповідача. Також у відповіді на відзив позивач просить суд продовжити строк на її подання, з посиланням на те, що представник позивача перебував на стаціонарному лікуванні.

18.04.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: фінансової звітності малого підприємства на підтвердження тяжкого матеріального стану відповідача.

Суд, розглянувши клопотання позивача про продовження строку на подання відповіді на відзив, зазначає таке.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025, зокрема, встановлено позивачу строк - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов для подання суду відповіді на відзив на позов та доказів її направлення на адресу відповідача, з дотриманням приписів статті 166 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до квитанції № 2869737 про доставлення процесуального документа до електронного кабінету позивача, відзив на позов від 08.03.2025 був доставлений до електронного кабінету останнього - 08.03.2025 13:46 год, отже позивач повинен був надати документи до 14.03.2025 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Приписами ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Частиною четвертою статті 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16.

З огляду на наведені в клопотанні обставини, беручи до уваги те, що позивач одночасно із клопотанням про продовження строку подав відповідь на відзив та документи витребувані судом, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, враховуючи норми статей 7, 13 Господарського процесуального кодексу України, а також завдання та основні засади (принципи) господарського судочинства, визначені статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження позивачу пропущеного строку для подання відповіді на відзив і документів на виконання вимог ухвали суду до 21.03.2025 та долучення вказаних документів до матеріалів справи.

Також суд, розглянувши клопотання відповідача про долучення доказів, зазначає таке.

Згідно з ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до статті 161 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Статтею 113 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025, зокрема, встановлено відповідачу строк - протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання суду: обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву.

Відповідно до повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи ухвала суду від 24.02.2025 була доставлена до електронного кабінету відповідача - 24.02.2025 о 19:00 год.

Отже, ухвала суду від 24.02.2025 вважається врученою відповідачу 25.02.2025, а відтак, останній день строку для подання відповідачем відзиву та доказів є саме 12.03.2025.

10.03.2025 відповідачем було подано до суду відзив на позов, разом з тим, клопотання про долучення доказів відповідачем направлено в системі «Електронний суд» лише 17.04.2025, тобто після закінчення строку встановленого судом та законом.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 Господарського кодексу України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги те, що відповідачем клопотання про поновлення або продовження строку на подання доказів не заявлялось, а також не обґрунтовано неможливості подання таких доказів разом із відзивом, враховуючи що фінансовий звіт малого підприємства було подано до Системи електронного звітування органів державної статистики України ще 19.02.2025, суд приходить до висновку про залишення без розгляду клопотання відповідача про долучення доказів від 17.04.2025, що надійшло до суду 18.04.2025.

Інших заяв чи клопотань на адресу суду від сторін не надходило.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.07.2024 між позивачем (надалі - покупець) та відповідачем (надалі - постачальник) було укладено договір поставки товарів № 240704/1 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити (передати у власність), в погоджені строки на умовах, викладених в договорі та додатках до нього, товари сільськогосподарського призначення, а саме: мінеральні добрива, в кількості, якості, асортименті, за ціною та в строки, що визначені в додатках до цього договору, що іменуються далі по тексту - «товар», а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, що передбачені в цьому договорі.

Згідно з п. 1.2. договору, номенклатура (асортимент) товару, його кількість, ціна за одиницю та загальна вартість партії встановлюються сторонами за погодженням в додатках до цього договору і вказуються в розрахункових документах та/або у відвантажувальних документах (рахунках-фактурах, видаткових накладних тощо) на товар.

Пунктами 1.3.-1.4. договору визначено, що товар за цим договором поставляється партіями. Під партією сторони розуміють кількість товару, що вказана в одному додатку до цього договору. Загальна кількість товару, що поставляється покупцю за цим договором, визначається сукупною кількістю всього товару, що зазначений у всіх видаткових накладних або актах приймання-передачі товару, складених сторонами на виконання зобов`язань за цим договором.

Вартість кожної окремої партії товару визначається сторонами у відповідних додатках на кожну окрему партію товару. Загальна вартість товару, що постачається за даним договором (загальна сума договору) визначається шляхом складання вартості всього товару, поставленого за цим договором.

Сторони в письмовій формі у відповідних додатках до цього договору узгоджують найменування товару, одиниці виміру, кількість товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, загальна вартість партії товару без ПДВ, сума ПДВ (20 %), загальна вартість партії товару з ПДВ (20%), грошовий валютний еквівалент ціни за одиницю товару та загальної вартості партії товару умови поставки (відвантаження) товару відповідно до ІНКОТЕРМС-2010, місце поставки, умови щодо транспорту, умови, за наявності яких здійснюється відвантаження товару, строки оплати погодженої за додатком партії товару, інші умови (п. 1.5. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, кожний додаток, укладений за цим договором, є правочином, укладеним в рамках даного договору згідно до чинного законодавства України. Кожний наступний правочин не відміняє та не призупиняє дію попередніх правочинів ні повністю, ані в частині, якщо в ньому не передбачено інше. Всі додатки, укладені сторонами протягом всього терміну дії даного договору, є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 3.1. договору, кількість товару, що поставляється за цим договором, визначається сторонами в додатках до цього договору, складених та підписаних обома сторонами. Фактична кількість і вартість тієї або іншої партії товару вказується у видаткових документах на товар (видаткові накладні та/або акти прийому-передачі товару).

Пунктами 4.1.-4.2. договору визначено, що товар поставляється погодженими партіями, згідно із додатками, укладеними сторонами відповідно до цього договору. Оформлені належним чином додатки є невід`ємною частиною цього договору.

Зобов`язання постачальника по поставці товару в рамках договору виникає після підписання сторонами відповідного додатку до даного договору та отримання від покупця попередньої оплати в порядку та у строки, визначені в додатках до цього договору.

Відповідно до п. 4.6. договору, зобов`язання постачальника щодо поставки партії товару вважаються виконаними і право власності на партію товару переходять від постачальника до покупця з моменту передачі товару покупцеві при умові виконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару на умовах попередньої оплати (п. 7.1. договору).

Ціна за одиницю товару в гривні та, відповідно, загальна ціна партії товару встановлюється сторонами в додатках до договору (п. 5.1. договору).

Згідно з п. 5.2.-5.3. договору, орієнтовна загальна сума договору на момент укладення становить до 120 000 000, 00 грн, в тому числі ПДВ 20 000 000, 00 грн. Загальна вартість товару, що постачається за даним договором (загальна вартість договору) визначається шляхом складання вартості всього товару, поставленого за цим договором.

Пунктами 5.4.-5.5. договору визначено, що в додатках на поставку певної партії товару сторони фіксують грошовий еквівалент в доларах США ціни за одиницю товару та грошовий еквівалент в доларах США загальної вартості партії товару, які в свою чергу визначаються в порядку, який вказаний в додатках.

Ціна за одиницю товару в гривні та, відповідно, загальна вартість партії товару за відповідним додатком може бути змінена постачальником, якщо станом на день, що передує даті рахунку, курс продажу долару США до гривні на міжбанківському валютному ринку України (відповідно до даних, розміщені на фінансовому порталі Мінфіну), зміниться по відношенню до курсу, зафіксованого сторонами у відповідному додатку до цього договору.

Відповідно до п. 7.1. договору, покупець зобов`язується оплатити товар прямим банківським переказом на умовах 100 % попередньої оплати повної вартості партії товару (якщо інше не передбачене сторонами в додатках до даного договору), у тому числі ПДВ, яка зазначена у додатку до цього договору або в рахунках на кожну окрему партію товару. Строки оплати певної партії товару зазначаються сторонами у відповідному додатку до цього договору.

Згідно з п. 8.3. договору, за порушення строків поставки товару з вини постачальника, постачальник зобов`язується сплатити на вимогу покупця неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, за кожен день прострочення строків поставки товару.

Відповідно до п. 11.1. договору, він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє по 31.12.2024, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим договором і додатками до нього, якщо їх виконання розпочалося чи повинно було розпочатись до закінчення дії договору.

Додатком № 1 від 04.07.2024 до договору (надалі - додаток № 1) сторони погодили, що поставляється гранульована сечовина (карбамід) марки В кількістю 480 т, ціною без ПДВ за одиницю товару - 17 458, 35 грн та загальною вартістю партії товару з ПДВ 20 % - 10 056 009, 60 грн (п. 1 додатку № 1).

Відповідно до п. 2. - п. 3. додатку № 1, грошовим валютним еквівалентом по оплаті ціни за одиницю товару за цим додатком сторони визначають 429, 37 доларів США за одиницю товару та загальна вартість товару складає 206 099, 56 доларів США без ПДВ.

Пунктом 6 додатку № 1 сторони визначили, що поставка товару постачальником здійснюється на умовах DDP, місце поставки:

- Україна, с. Жадани, Вінницька обл., згідно з ІНКОТЕРМС-2010, 192 т у строк до 26.07.2024 включно;

- Україна, с. Закупне, Хмельницька обл., згідно з ІНКОТЕРМС-2010, 288 т у строк до 01.09.2024 включно.

Відповідно до п. 7 додатку № 1, відвантаження партії товару покупцю за цим додатком здійснюється на наступних умовах оплати: 10 % передоплата, 90 % за фактом постачання протягом 14 днів.

Додатком № 2 від 08.07.2024 до договору (надалі - додаток № 2) сторони погодили, що поставляється аміачна селітра кількістю 216 т, ціною без ПДВ за одиницю товару - 13 872, 50 грн та загальною вартістю партії товару з ПДВ 20 % - 3 595 752, 00 грн (п. 1 додатку № 2).

Відповідно до п. 2. - п. 3. додатку № 2, грошовим валютним еквівалентом по оплаті ціни за одиницю товару за цим додатком сторони визначають 341, 69 доларів США за одиницю товару та загальна вартість товару складає 73 804, 43 доларів США без ПДВ.

Пунктом 6 додатку № 2 сторони визначили, що поставка товару постачальником здійснюється на умовах DDP, місце поставки:

- Україна, с. Жадани, Вінницька обл., згідно з ІНКОТЕРМС-2010, 216 т у строк до 26.07.2024 включно.

Відповідно до п. 7 додатку № 1, відвантаження партії товару покупцю за цим додатком здійснюється на наступних умовах оплати: 10 % передоплата, 90 % за фактом постачання протягом 14 днів.

Так, на виконання умов договору та додатків № 1 і № 2, позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в загальному розмірі 2 265 176, 16 грн (1 905 600, 96 грн (за додатком № 1) + 359 575, 20 грн (за додатком № 2), що підтверджується платіжними інструкціями: № 8072072 від 05.07.2024 на суму 1 005 600, 96 грн, № 8072087 від 10.07.2024 на суму 359 575, 20 грн та № 8072413 від 23.09.2024 на суму 900 000, 00 грн.

Відповідачем, у свою чергу, у вересні 2024 року було частково здійснено поставку товару на загальну суму 2 074 051, 98 грн за додатком № 1, що підтверджується:

- видатковими накладними: № 240920-4 від 20.09.2024 на суму 1 018 170, 97 грн та № 240916-4 від 16.09.2024 на суму 1 055 881, 01 грн;

- товарно-транспортними накладними: № 240920/7 і № 240920/4 від 20.09.2024 на загальну суму 1 018 170, 97 грн, № 240916/14 і № 240916/13 від 16.09.2024 на загальну суму 1 055 881, 01 грн.

Отже, непоставленим залишився товар на суму попередньої оплати в розмірі 191 124, 18 грн (2 265 176, 16 грн (сплачено позивачем) - 2 074 051, 98 грн (поставлено відповідачем).

Також між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків за 2024 рік, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.12.2024 складала 191 124, 18 грн.

28.11.2024 позивач направив на адресу відповідача вимогу, в якій вимагав сплатити пеню в розмірі 574 471, 53 грн за порушення умов договору в частині повної та своєчасної поставки товару, що підтверджується описом вкладення в цінний лист від 28.11.2024 та списком згрупованих відправлень від 28.11.2024. Зазначена претензія була отримана відповідачем 12.12.2024, що підтверджується роздруківкою інформації з сайту АТ «Укрпошта» за № відправлення: 893.

Відповіді на вказану претензію матеріали справи не містять.

З огляду на те, що відповідач не поставив оплачений товар у повному обсязі та не повернув сплачені за нього грошові кошти, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь 191 124, 18 грн основного боргу та 1 096 383, 05 грн пені.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи, а саме платіжними інструкціями: № 8072072 від 05.07.2024 на суму 1 005 600, 96 грн, № 8072087 від 10.07.2024 на суму 359 575, 20 грн та № 8072413 від 23.09.2024 на суму 900 000, 00 грн підтверджується перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів за товар у загальному розмірі 2 265 176, 16 грн.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Непередання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктами 4.1.-4.2. договору визначено, що товар поставляється погодженими партіями, згідно із додатками, укладеними сторонами відповідно до цього договору. Оформлені належним чином додатки є невід`ємною частиною цього договору.

Зобов`язання постачальника по поставці товару в рамках договору виникає після підписання сторонами відповідного додатку до даного договору та отримання від покупця попередньої оплати в порядку та у строки, визначені в додатках до цього договору.

Пунктом 6 додатку № 1 сторони визначили, що поставка товару постачальником здійснюється на умовах DDP, місце поставки:

- Україна, с. Жадани, Вінницька обл., згідно з ІНКОТЕРМС-2010, 192 т у строк до 26.07.2024 включно;

- Україна, с. Закупне, Хмельницька обл., згідно з ІНКОТЕРМС-2010, 288 т у строк до 01.09.2024 включно.

Відповідно до пункту 6 додатку № 2 сторони визначили, що поставка товару постачальником здійснюється на умовах DDP, місце поставки:

- Україна, с. Жадани, Вінницька обл., згідно з ІНКОТЕРМС-2010, 216 т у строк до 26.07.2024 включно.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтею 692 Цивільного кодексу України законодавцем було унормовано загальні положення, якими врегульовано загальні питання оплати товару, порядку виконання такого обов`язку та наслідків його порушення, одночасно з цим закріпивши в приписах ст. 693 - 695 цього Кодексу спеціальні норми якими врегульовано правовідносини купівлі-продажу у випадках коли розрахунок за товар здійснюється шляхом попередньої оплати або ж продаж здійснюється з відстрочкою (у кредит) чи розстрочкою.

Визначаючи в таких положеннях наслідки порушення своїх обов`язків учасниками правовідносин купівлі-продажу законодавцем, зокрема, було встановлено, що:

- якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України);

- якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару (ч. 4 ст. 694 Цивільного кодексу України);

- якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару (ч. 2 ст. 695 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавцем, зокрема, було визначено такі рівнозначні правові наслідки порушення зобов`язань з оплати чи поставки, а саме: якщо продавець не передав оплачений товар у встановлений строк, то покупець набуває право вимагати повернення суми попередньої оплати; і навпаки: якщо покупець прострочив оплату переданого товару, то продавець має право вимагати його повернення.

Однак, якщо питання моменту виникнення у продавця/покупця відповідних прав вимог є зрозумілим (з моменту порушення строків оплати/поставки), то встановлюючи такі наслідки законодавцем не було визначено чіткого моменту настання кореспондуючих таким правам обов`язків продавця/покупця з повернення передоплати чи повернення товару.

Тому, визначаючи такий момент слід керуватися загальними нормами, під правове рулювання яких підпадають питання виконання зобов`язань.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, із закінченням строку виконання зобов`язання продавця передати оплачений покупцем товар останньому таке зобов`язання припиняється і відповідно трансформується в зобов`язання з повернення сплаченої покупцем передоплати за його вимогою, і навпаки, із закінченням строку оплати покупцем товару, проданого в кредит, таке зобов`язання припиняється і трансформується в зобов`язання з повернення продавцю відповідного товару.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, вирішуючи питання настання строку виконання обов`язку з повернення суми попередньої оплати, в порядку ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, вказала, що «вказане зобов`язання, відповідно до положень частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у пункті 2.1 контракту строку поставки, який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів. Таким чином у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити кошти) відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, частини першої статті 530 Цивільного кодексу України з наступного дня після спливу строку поставки».

Відтак враховуючи, що в положеннях ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 694 Цивільного кодексу України закріплено рівнозначні наслідки тотожних за своєю суттю порушень, притримуючись висновків Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за можливе дійти висновку, що в силу приписів ч. 1 ст. 530 та ч. 4 ст. 694 Цивільного кодексу України у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити кошти) з наступного дня після строку поставки товару.

Відтак враховуючи, що в положеннях ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України та ч.4 ст.694 Цивільного кодексу України закріплено рівнозначні наслідки тотожних за своєю суттю порушень, притримуючись висновків Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за можливе дійти висновку, що в силу приписів ч. 1 ст. 530 та ч. 4 ст. 694 Цивільного кодексу України у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити кошти) з наступного дня після строку поставки товару, тобто з 27.07.2024 (с. Жадани) та 02.09.2024 (с. Закупне).

Одночасно, як установлено судом вище відповідачем поставлено позивачу оплачений товар лише частково, а саме на загальну суму 2 074 051, 98 грн за додатком № 1.

Отже, непоставленим залишився товар на суму попередньої оплати в розмірі 191 124, 18 грн (2 265 176, 16 грн (сплачено позивачем) - 2 074 051, 98 грн (поставлено відповідачем).

Доказів повернення відповідачем позивачу сплачених грошових коштів у розмірі 191 124, 18 грн матеріали справи не містять.

Також між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків за 2024 рік, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.12.2024 складала 191 124, 18 грн.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює часткові оплати відповідача та погодження акту звірки взаємних розрахунків, як визнання ним основного боргу. Крім цього, відповідач у відзиві визнав суму основного боргу в розмірі 191 124, 18 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 191 124, 18 грн, відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення в порядку передбачено ГПК України суду не надано, а тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача 191 124, 18 грн попередньої оплати.

Крім цього, за порушення виконання зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, позивач просить стягнути з відповідача 1 096 383, 05 грн пені за загальний період з 26.07.2024 по 12.02.2025.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України).

За змістом наведених норм можна зробити висновок про те, що особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконаним. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, обмежується правила ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України, якщо інше не встановлено договором. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано (з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів), і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Згідно з п. 8.3. договору, за порушення строків поставки товару з вини постачальника, постачальник зобов`язується сплатити на вимогу покупця неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, за кожен день прострочення строків поставки товару.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за загальний період з 26.07.2024 по 12.02.2025 в розмірі 1 096 383, 05 грн, суд зазначає, що він виконаний невірно, оскільки позивачем при розрахунку не враховано що пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано (з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів), і по переддень фактичного виконання зобов`язання, а також невірно пораховано кількість днів прострочення за визначений позивачем період з 20.09.2024 по 14.10.2024, а тому суд, здійснив власний розрахунок пені, при цьому обмежуючись періодами і сумами визначеними позивачем, наступним чином:

Додаток № 1Сума боргу (грн)Сума поставки (грн)Період нарахуванняПеня (грн)
с. Жадани4 022 403, 84 27.07.2024 - 15.09.2024145 729, 71
2 966 522, 831 055 881, 01 (16.09.2024)16.09.2024 - 12.02.2025324 626, 96
с. Закупне (за погодженням с. Кам`янки)6 033 605, 76 02.09.2024 - 19.09.202477 151, 02
5 015 434, 791 018 170, 97 (20.09.2024)20.09.2024 - 14.10.202489 071, 93
Всього:636 579, 62
Отже, за розрахунком суду, сума пені за загальний період з 27.07.2024 по 12.02.2025 складає 636 579, 62 грн, а тому вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом.

Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення суми пені на 90 %, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 20.10.2021 у справі № 910/8396/20, від 14.09.2021 у справі № 910/7256/20, від 19.08.2021 у справі № 910/11889/20.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19.

Оцінюючи наявні матеріали справи, а також беручи до уваги інтереси обох сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших для нього наслідків порушення зобов`язання відповідачем, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд вважає за можливе зменшити розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України на 20 %, що становить 509 263, 70 грн. Таке зменшення розміру пені суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Враховуючи зазначене, клопотання відповідача про зменшення розміру пені підлягає частковому задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 191 124, 18 грн основного боргу та 509 263, 70 грн пені.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Крім того, відповідачем у відзиві заявлено клопотання про розстрочення виконання рішення, в якій останній просив суд розстрочити оплату заборгованості, рівними частинами строком на 4 місяці.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що в зв`язку з веденням воєнного стану фінансовий стан відповідача є тяжким, що в значній мірі перешкоджатиме виконанню рішення суду в справі. Відповідач може виплачувати заборгованість лише частинами.

Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині судового рішення також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (частини перша статті 239 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, питання щодо розстрочення виконання судового рішення може бути ухвалено як одночасно з постановляння судового рішення, так і на стадії його виконання.

Частиною 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Суд зазначає, що можливість розстрочення виконання судового рішення в будь-якому випадку пов`язується з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Відтак, суд зобов`язаний врахувати обставини об`єктивної дійсності, які склалися на момент ухвалення рішення по даній справі.

Розстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 16.04.2018 в справі № 920/199/16).

Суд звертає увагу, що передбачена процесуальним законом можливість розстрочення виконання судового рішення жодним чином не звільняє сторону боржника від виконання взятих на себе зобов`язань та виконання безспірних вимог стягувача, проте, надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін, а саме: для боржника - загроза неможливості подальшого виконання своїх зобов`язань та припинення своєї господарської діяльності, а для стягувача - загроза можливості неотримання одразу протягом тривалого часу присудженої до стягнення суми коштів внаслідок переходу боржника в стан неплатоспроможності.

Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, суд врахував матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача в виникненні спору, факт ведення воєнного стану та як наслідок складну економічну ситуацію в господарській діяльності підприємства.

З огляду на викладене вище, суд вбачає підстави для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення в справі № 910/1905/25 строком на чотири місяці, з дня ухвалення рішення суду.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237-238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс Солюшн» (01033, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 15, офіс 10, ідентифікаційний код 44950104) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Медобори» (47840, Тернопільська область, Тернопільський район, село Кам`янки, вулиця Зелена, будинок 1, ідентифікаційний код 35039398) 191 124 (сто дев`яносто одну тисячу сто двадцять чотири) грн 18 коп. основного боргу, 509 263 (п`ятсот дев`ять тисяч двісті шістдесят три) грн 70 коп. пені та 9 932 (дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять дві) грн 44 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнекс Солюшн» про розстрочення виконання судового рішення задовольнити.

5. Розстрочити виконання рішення строком на 4 місяця, згідно із наступним графіком сплати заборгованості:

1) до 25.05.2025 - 177 580, 08 грн;

2) до 25.06.2025 - 177 580, 08 грн;

3) до 25.07.2025 - 177 580, 08 грн;

4) до 25.08.2025 - 177 580, 08 грн.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань