ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

02.05.2025 Справа № 908/1160/25

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Лєскіної Ірини Євгенівни, розглянувши матеріали заяви, сформованої в системі «Електронний суд» 28.04.2025 (вх.№1266/08-07/25 від 28.04.2025) про видачу судового наказу

від заявника (стягувача): Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АБЕКОР» (04080, м.Київ, вул. Костянтинівська, буд. 75, приміщення 601А, ідентифікаційний код юридичної особи в )

до боржника: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

за вимогою про стягнення грошової суми у розмірі 11468,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області (сформована в системі «Електронний суд» 28.04.2025, зареєстровано в канцелярії суду вх. № 1266/08-07/25 від 28.04.2025) звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АБЕКОР» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «АБЕКОР») із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_1 ) 11468,80 грн суми боргу, яка складається з 6400,00 грн заборгованості по тілу кредиту, 5068,80 грн заборгованості по процентах.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 28.04.2025 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/1160/25 та визначено до розгляду судді Лєскіній І.Є.

Заявлені вимоги обґрунтовані неналежним виконанням боржником ОСОБА_1 зобов`язань за електронним кредитним договором №1362280 від 08.01.2025 в частині повернення отриманих коштів.

Дослідивши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу слід відмовити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

Подання позовної заяви/заяви про видачу судового наказу за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що фізична особа-підприємець може бути стороною в господарському процесі лише у разі, якщо розгляд такого спору в господарському суді прямо передбачений Господарським процесуальним кодексом України та відповідним законом, а коло господарських спорів, у яких стороною може бути фізична особа, законом обмежено.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтею 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (ст. 26 ЦК України).

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "фізична особа підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, в постановах від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17).

Заявник у заяві про видачу судового наказу зазначає, що електронний кредитний договір №1362280 від 08.01.2025 року укладено між Заявником та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Проте, судом встановлено, що у наведеному договорі Позичальником зазначено саме фізичну особу ОСОБА_1 , а не фізичну особу-підприємця.

Крім того, у п. 1.6 кредитного договору №1362280 від 08.01.2025 сторонами узгоджено, що цільове призначення кредиту (мета отримання кредиту): на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.

Так, відповідно до ч.3 ст.147 ГПК України заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Однак, як встановлено з наданих до заяви доказів, підставою звернення до суду є саме несплата за кредитним договором № 1362280 від 08.01.2025, який укладено не з фізичною особою-підприємцем, а з фізичною особою.

Оскільки вимоги пред`явлені до фізичної особи, яка не може бути стороною в господарському процесі, спір за суб`єктним складом не підлягає розгляду в господарському суді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з ч. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України суд відмовляє у видачі наказу, якщо наявні обставини, зазначені у ч. 1 ст. 175 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 147, 148, 150, 152, 175 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АБЕКОР» (04080, м.Київ, вул. Костянтинівська, буд. 75, приміщення 601А, ідентифікаційний код юридичної особи в ) у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 11468,80 грн суми боргу, яка складається з 6400,00 грн заборгованості по тілу кредиту, 5068,80 грн заборгованості по процентах за кредитним договором № 1362280 від 08.01.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 02.05.2025 та може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до ст.ст. 255, 256 ГПК України.

Суддя І.Є. Лєскіна