ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 Справа № 917/1861/24

м. Полтава

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., при секретарі судового засідання Голик В.М., розглянувши матеріали

за позовною заявою Релігійної організації «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНА ЦЕРКВА УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК, , вул. Макаренка, 107, м. Кременчук, 39621

до відповідача: Благодійної організації «Благодійний фонд «Лорд», , вул. Руставелі Шота, 20 В, офіс 26/2, м. Київ, 01033

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночка Олександр Вікторович, вул. Соборна, 32/29, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про визнання недійсним договору пожертви, скасування рішення державного реєстратора

представники сторін:

від позивача: Лазоренко Р.В. адвокат;

від відповідача: не з`явися;

від третьої особи: не з`явися.

Суть спору: Розглядається позовна заява Релігійної організації «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК КРЕМЕНЧУЦЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» (далі Релігійна громада, позивач) до Благодійної організації «Благодійний фонд «Лорд» (відповідач) про визнання недійсним договору пожертви від 01.11.2023, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. за № 1684 (далі оспорюваний Договір), скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночки О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70016163 від 01.11.2023 (в редакції уточненої позовної заяви від 07.11.2024, а.с.78-88).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що всупереч вимогам Статуту позивача (в редакції, чинній на момент укладення Договору), Договір не був схвалений на Парафіяльних загальних зборах Релігійної громади (позивача), а також на те, що згідно Статуту Договір повинен бути підписаний, крім настоятеля, ще й скарбником, але не містить підпису скарбника.

Позивач вважає, що настоятель Богайчик С.М. не діяв виключно в інтересах Релігійної громади добросовісно та розумно, у спосіб, який, на його добросовісне переконання, сприятиме досягненню мети діяльності Релігійної громади, у тому числі уникаючи конфлікту інтересів, а діяв з перевищенням повноважень, наданих Статутом позивача і законодавством.

Позивач зазначає, що внаслідок укладення оспорюваного Договору з його власності вибуло нерухоме майно, яке мало використовуватися як приміщення школи для релігійної освіти дітей та дорослих, на виконання статутних цілей діяльності позивача.

Також позивач звертає увагу, що Договір містить умову про підписання його настоятелем Богайчиком С.М., який діє на підставі Статуту, тому наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного Договору (відповідача) з таким Статутом у частині, яка стосується відповідних повноважень, тому відповідач не може вказувати на те, що йому було невідомо про наявні обмеження повноважень у настоятеля ОСОБА_1 , а в самому Договорі відсутні посилання на рішення Парафіяльних зборів, яким дозволено відчуження об`єкта нерухомого майна шляхом передання в пожертву.

Відповідач відзив на позов не надав.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК ) України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Процесуальні дії суду.

31.10.2024 року до Господарського суду міста Полтавської області від Релігійної організації «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНА ЦЕРКВА УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК (позивач) надійшла позовна заява від 30.10.2024 року до Благодійної організації «Благодійний фонд «Лорд» (відповідач) про визнання недійсним договору пожертви від 01.11.2023, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. за № 1684, скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночки О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70016163 від 01.11.2023 та про зобов`язання відповідача повернути позивачу об`єкт нерухомого майна будівлю громадського будинку (будівлі та споруди церковно-приходської школи), розташовану за адресою: вул. Макаренка, буд. 105, м. Кременчук.

Також позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2024 позовну заяву передано для розгляду судді Пушку І.І.

Ухвалою від 04.11.2024 суд заяву Релігійної організації "СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК КРЕМЕНЧУЦЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ" про забезпечення позову у справі № 917/1861/24 задовольнити частково; вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна будівлю громадського будинку (будівлі та споруди церковно-приходської школи), розташовану за адресою: вул. Макаренка, буд. 105, м. Кременчук.

Ухвалою суду від 05.11.2024 позовну заяву залишено без руху, надано заявнику строк 5 днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків виявлених у позовній заяві.

На виконання вищевказаної ухвали, 07.11.2024 від представника позивача на адресу суду надійшли доповнення до позовної заяви шляхом викладення позовної зави в новій редакції від 07.11.2024, яка містить вимоги про визнання недійсним договору пожертви, скасування рішення державного реєстратора.

Згідно з ухвалою від 12.11.2024 матеріали справи № 917/1861/24 за позовною заявою Релігійної організації «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНА ЦЕРКВА УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК до відповідача: Благодійної організації «Благодійний фонд «Лорд», про визнання недійсним договору пожертви, скасування рішення державного реєстратора направлені до Господарського суду м. Києва.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 ухвала Господарського суду Полтавської області від 12.11.2024 у справі № 917/1861/24 про направлення справи за підсудністю скасована, а справа направлена до Господарського суду Полтавської області для розгляду.

Справа надійшла до Господарського суду Полтавської області 11.02.2025.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.02.2025 матеріали справи № 917/1861/24 передані до розгляду судді Пушку І.І.

Згідно з ухвалою від 18.02.2025 суд відкрив провадження у справі № 917/1861/24 та прийняв позовну заяву до розгляду; постановив справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначив на 18.03.2025; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночку Олександра Вікторовича; встановив учасникам процесу строки для подання заяв по суті спору.

В судовому засіданні 18.03.2025 суд оголосив перерву до 03.04.2025.

Від відповідача надійшло клопотання від 26.03.2025 (вх. № 4286 від 31.03.2025) про зупинення провадження у справі до прийняття Господарським судом міста Києва рішення у справі № 910/14325/24.

Позивач проти заявленого клопотання заперечує, про що зазначив у письмових запереченнях від 02.04.2025 (вх. № 4377 від 02.04.2025).

06.03.2025 позивачем була подана заява про зміну предмету позову шляхом доповнення позовної вимоги новою вимогою. 03.04.2025 позивач подав клопотання про залишення вказаної заяви без розгляду, а також просить повернути йому з бюджету 2457,40 грн судового збору, сплаченого при поданні заяви про зміну предмету позову.

Згідно з ухвалою від 03.04.2025 у задоволенні клопотання Благодійної організації «Благодійний фонд «Лорд» про зупинення провадження у справі від 26.03.2025 (вх. № 4286 від 31.03.2025) суд відмовив.

Окрім цього, вказаної ухвалою суд залишив заяву позивача про зміну предмету позову від 06.03.2025 без розгляду; повернув Релігійній організації «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНА ЦЕРКВА УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК, з Державного Бюджету України судовий збір у розмірі 2422,40 грн; закрив підготовче провадження у справі № 917/1861/24; справу призначив до судового розгляду по суті на 24.04.2025 о 10:30; викликав представників сторін у судове засідання, визнавши їх явку обов`язковою.

В судовому засіданні 24.04.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.42), 31.03.2011 за СВЯТО-УСПЕНСЬКОЮ РЕЛІГІЙНОЮ ГРОМАДОЮ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ М. КРЕМЕНЧУКА ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (код ЄДРПОУ №21063795) було зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна будівлі та споруди церковно приходської школи, розташований за адресою: вул. Макаренка, буд.105, м. Кременчук, реєстраційний номер майна 33296857.

Підставою для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно в Реєстрі зазначене рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.03.2009.

Як свідчить копія рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.03.2009 у справі №2-1631/2009, додана до позовної заяви (а.с. 33-34), зазначеним рішенням, яке набрало законної сили, за СВЯТО-УСПЕНСЬКОЮ РЕЛІГІЙНОЮ ГРОМАДОЮ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ М. КРЕМЕНЧУКА, визнане, серед іншого, право власності на будівлі та споруди Свято-Успенської общини Української Православної Церкви м. Кременчука по вул. Макаренка, 105 в м. Кременчуці, а саме: будівлю церковно приходської школи літ.Ап,А,Аl,А2,а,аl,а2,а3,аlг,а2г загальною площею 926,1 м2, сарай літ. Б,б, вбиральня літ. В,в, бруківка літ.І, огорожа літ.№1.

01.11.2023 між СВЯТО-УСПЕНСЬКОЮ РЕЛІГІЙНОЮ ГРОМАДОЮ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ М. КРЕМЕНЧУКА в особі настоятеля Богайчика С.М., діючого на підставі Статуту, зареєстрованого розпорядженням Голови Полтавської ОДА за №115 від 13.04.2009 року та Указу №31 Управління Кременчуцької єпархії від 16.10.2021 року, як Пожертвувачем, та БЛАГОДІЙНОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД «ЛОРД» як Обдарованим, було укладено Договір пожертви майна (оспорюваний Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, Поржертвувач передає, а Обдарований приймає в пожертву майно будівлю громадського будинку, розташовану за адресою: Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Макаренка Антона, будинок 105, що в цілому складається з адміністративно-церковної будівлі, літ.Ап,А,Аl,А2,а,аl,а2,а3, загальною площею 931,5 кв.м, сараю, літ.Б, вбиральні, літ.В, огорожі (далі нерухоме майно, предмет пожертви).

Передбачений в пункті 1.1. цього Договору Предмет пожертви Обдаровуваний зобов`язується використовувати лише з метою виконання своїх статутних цілей і завдань Благодійного фонду (п.1.3 Договору).

П.1.4 Договору передбачено, що вартість пожертви становить 100 000,00 (сто тисяч) гривень 00 копійок.

Відповідно до п.1.5 Договору згідно з відомостями, викладених у Довідці про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 19 жовтня 2023 року, ринкова вартість Предмета пожертви становить 18 901 786, 83 (вісімнадцять мільйонів дев`ятсот одна тисяча сімсот вісімдесят шість) гривень 83 копійки.

П. 2.4.1 Договору передбачено, що Обдаровуваний зобов`язаний використовувати предмет пожертви за призначенням.

Обдаровуваний набуває права власності на Предмет пожертви з моменту його прийняття. Прийняттям Предмета пожертви вважається прийняття Обдаровуваним оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. п. 3.1, 3.1.1 Договору).

Оспорюваний Договір посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. та зареєстрований за №1684.

Як свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 02.04.2025 (а.с. 197), право власності на предмет пожертви як на нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем 01.11.2023 на підставі оспорюваного Договору, та є зареєстрованим за відповідачем як на момент подання позову, так і на момент вирішення спору по суті.

Відповідні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визнаються судом загальновідомими та не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст.75 ГПК України.

СВЯТО-УСПЕНСЬКА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ М. КРЕМЕНЧУКА ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (позивач) була зареєстрована як юридична особа (код ЄДРПОУ №21063795) та діяла на момент укладення оспорюваного договору на підставі Статуту, зареєстрованого розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації за №115 від 13.04.2009 (а.с.29-30).

Відповідно до п.п.2.1. п.2 Статуту позивача (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору), органами Парафіяльного управління Парафії (Релігійної громади) є Парафіяльні загальні збори, очолювані настоятелем, та Парафіяльна рада.

П.п.2.3 п.2 Статуту передбачено, що Парафіяльні збори, серед іншого, обирають Парафіяльну раду, її голову, а також в рамках цього Статуту, Статуту УПЦ та Статуту Кременчуцької єпархії визначають порядок володіння, користування та розпорядження майном Парафії, що належить їй на праві власності.

Відповідно до п.п.2.4 п.2 Статуту (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору), виконавчим і розпорядчим органом Парафії (Релігійної громади) є Парафіяльна рада, яка складається з голови, його помічника та скарбника та обирається на три роки з числа активних членів Парафії.

Водночас, п.п.2.6 п.2 Статуту (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору) визначає, що саме Парафіяльна рада виступає у цивільних правовідносинах, укладає від імені Парафії (Релігійної громади) угоди.

Відповідно до п.п.2.7 п.2 Статуту, голова Парафіяльної ради представляє Парафіяльну раду у ділових відносинах з фінансово-господарських та адміністративних питань, а також в суді, в разі необхідності дає доручення для виконання відповідних завдань. Усі офіційні папери підписуються настоятелем та головою Парафіяльної ради. Якщо головою Парафіяльної ради є настоятель, другий підпис належить скарбнику. Банківські та інші фінансові документи підписуються головою Парафіяльної ради і скарбником.

Будівлі, споруди, предмети культу, об`єкти соціального, добродійного та господарського призначення, кошти, література, інше майно, придбане Парфією, створене нею за власний кошт, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, передане державою у власність, а також набуте на інших законних підставах, є власністю Парафії (п.п.3.4 п.3 Статуту позивача в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору).

Для релігійної освіти дітей та дорослих Парафія має право створювати школи. З цією метою використовуються приміщення, які перебувають у власності Парафії (п.п.4.3. п.4 Статуту позивача в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору).

В подальшому, члени Релігійної громади на Парафіяльних загальних зборах змінили підлеглість у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України та визначили нове найменування Релігійної громади: РЕЛІГІЙНА ОРГАНІЗАЦІЯ «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК КРЕМЕНЧУЦЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» (код ЄДРПОУ № 21063795), з прийняттям Статуту в новій редакції, який затверджений Митрополитом Київським і всієї України Епіфанієм та зареєстрований розпорядженням начальника Полтавської обласної військової адміністрації від 05.09.2024 № 546 (а.с.22-28).

Заявою від 03.10.2024 позивач в особі голови Парафіяльної ради Кучменко О.Ю. звернувся до відповідача з вимогами повідомити цілі використання нерухомого майна, яке було предметом оспорюваного Договору, а також про надання доступу до будівлі церковно приходської школи за адресою: м. Кременчук, вул. Макаренка, 105 з метою контролю за використанням відповідного майна (а.с.37-38). Вказана заява містить посилання на те, що невідомі особи не допустили голову Парафіяльної ради до огляду нерухомого майна, яке було предметом Договору пожертви, а Благодійна організація «Благодійний фонд «Лорд» відсутня у приміщеннях церковно приходської школи, відповідне майно знаходиться в занедбаному стані.

Відповідач відповіді на вказану заяву не надав.

Відповідні обставини щодо не допуску членів Релігійної громади (позивача) невідомими особами для перевірки використання нерухомого майна, яке було предметом Договору пожертви (приміщення церковно приходської школи) підтверджуються також копією талону-повідомлення єдиного обліку №9624 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення та іншу подію від 25.09.2024, поданої до відділенню поліції №1 Кременчуцького районного управління поліції, копія якого додана до позовної заяви (а.с.43).

Рішенням Парафіяльних загальних зборів Релігійної громади (позивача), оформленим протоколом №2 від 14.10.2024 (а.с.31-32), було вирішено не схвалювати договір пожертви від 01.11.2023, укладений колишнім настоятелем ОСОБА_1 , та зобов`язано голову Парафіяльної ради звернутися до суду з метою повернення нерухомого майна у власність позивача.

Під час розгляду по суті заявлених позовних вимог судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ч.1 ст.729 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети.

Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада (ч.1 ст.720 ЦК України).

Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви (ч.2 ст.729 ЦК України).

До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом (ч.3 ст.729 ЦК України).

Укладений між сторонами по справі Договір за правовим змістом є договором пожертви, тобто двостороннім правочином в розумінні ч.ч.2,3 ст.202 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч.2 ст.207 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України).

Вчинення юридичною особою правочинів через свої органи, з огляду на приписи ст. 237 ЦК України, утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Як було встановлено судом, оспорюваний Договір від імені позивача був укладений та підписаний одноособово ОСОБА_1 як настоятелем, в той час як відповідно до п.п.2.4, 2.6, 2.7 п.2 Статуту позивача (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору) повноваження представляти позивача у цивільних правовідносинах та укладати угоди від імені позивача як юридичної особи мала Парафіяльна рада як колегіальний орган.

В оспорюваному Договорі відсутнє посилання на рішення Парафіяльної ради, на підставі якого діяв Богайчик С.М. під час укладення та підписання вказаного Договору, копія відповідного рішення надана суду не була.

Водночас, суд звертає увагу, що п.2.7 п.2 Статуту позивача (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору) прямо передбачено, що будь-які офіційні документи від імені Парафіяльної ради мають бути підписані двома особами, а саме настоятелем та головою Парафіяльної ради, а у випадку, якщо головою Парафіяльної ради є настоятель, другий підпис належить скарбнику.

Відповідачем не надані суду докази, які б свідчили про те, що на момент укладення та підписання оспорюваного Договору настоятель Богайчик С.М. був обраний головою Парафіяльної ради.

В будь-якому випадку, оскільки оспорюваний Договір підписаний ОСОБА_1 як настоятелем одноособово, суд констатує, що зазначена особа під час укладення Договору діяла з явним перевищенням свої повноважень, визначених Статутом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (ч.3 ст.92 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 927/976/17 викладена правова позиція, відповідно до якої, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом.

З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги, що в тексті оспорюваного Договору міститься посилання на те, що настоятель Богайчик С.М. діє під час його підписання саме на підставі Статуту, зареєстрованого розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації за №115 від 13.04.2009, суд констатує, що відповідач не міг не знати про відсутність у настоятеля повноважень щодо одноособового укладення угод від імені позивача як Релігійної громади.

Зокрема, відповідач не міг не знати, що відповідна редакція Статуту позивача передбачала, що саме Парафіяльна рада як колегіальний орган має право виступати в цивільних правовідносинах та укладати угоди від імені позивача, а також не міг не знати, що будь-який договір, укладений від імені позивача, мав бути підписаний з його сторони двома особами (настоятелем та головою Парафіяльної ради, або настоятелем та скарбником у випадку, коли настоятель є головою Парафіяльної ради).

Відповідно до ч.1 ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ч.2 ст.241 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачем в особі Парафіяльних загальних зборів як вищого органу управління Парафії (Релігійної організації), якому підпорядкована Парафіяльна рада, не було схвалено оспорюваний Договір, про що свідчить рішення Парафіяльних загальних зборів Релігійної організації (позивача), оформлене протоколом №2 від 14.10.2024, копія якого додана позивачем до позовної заяви.

Відповідно до Статуту позивача в новій редакції, зареєстрованій розпорядженням начальника Полтавської обласної військової адміністрації від 05.09.2024 № 546, прийняття рішення про укладання цивільно-правових угод віднесене до повноважень Парафіяльної ради (п.3.3.3.16 статуту в новій редакції), а укладення договорів до повноважень голови Парафіяльної ради ( п.3.3.5 статуту в новій редакції).

Докази схвалення оспорюваного Договору Парафіяльною радою або її головою після набрання чинності новою редакцією Статуту позивача надані суду не були та в матеріалах справи відсутні.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 911/604/19, від 04 березня 2021 року у справі № 905/1132/20, від 20 березня 2018 року у справі № 910/8794/16.

Не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинено особою, яка і підписала спірну угоду за відсутності належних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/20790/17, від 21 грудня 2021 року у справі № 910/10699/21.

Водночас, судом приймається до уваги, що відповідно до усталеної судової практики (зокрема, правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 547/384/21), для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Суд вважає, що посилання в тексті оспорюваного Договору на конкретну редакцію Статуту позивача свідчить про те, що відповідач або був знайомий з його змістом, або повинен був проявити розумну обачність та ознайомитися зі змістом Статуту позивача у відповідній редакції.

Відповідні положення Статуту позивача, зареєстрованого розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації за №115 від 13.04.2009, містять недвозначні положення про те, що саме Парафіяльна рада як колегіальний орган має право виступати в цивільних правовідносинах та укладати угоди від імені позивача, а будь-який договір, укладений від імені позивача, мав бути підписаний двома особами (настоятелем та головою Парафіяльної ради, або настоятелем та скарбником у випадку, коли настоятель є головою Парафіяльної ради).

Будь-які положення Статуту позивача (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного Договору) не передбачали право настоятеля представляти Парафію (Релігійну громаду) не у канонічних (богослужбових, катехизаторських) питаннях, а саме у цивільно-правових відносинах, а також не надавали настоятелю право одноособово укладати та підписувати угоди від імені Парафії (Релігійної громади) як юридичної особи, тому суд констатує, що в цій частині Статут позивача не підлягає двозначному тлумаченню.

На думку суду, про недобросовісність як особи, яка укладала оспорюваний Договір від імені позивача, так і самого відповідача, свідчить укладення Договору за відсутності рішення Парафіяльної ради як колегіального органу, а також те, що в.1.4 Договору вартість предмета пожертви (нерухомого майна) була визначена сторонами в 100 000 грн, що майже ніж в двісті раз менше ринкової (реальної) вартості предмета пожертви, визначеної у Довідці про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 19.10.2023, про яку зазначено в п.1.5 Договору (18 901 786,83 грн).

Таким чином, зазначене нерухоме майно, яке має значну вартість, фактично було безкоштовно передано у власність відповідача за наслідком виконання оспорюваного Договору, укладеного зі сторони позивача особою (настоятелем), який не мав повноважень на укладення цивільно-правових угод, тобто діяв завідомо недобросовісно.

Суд також звертає увагу, що особливістю договору пожертви, на відміну від договору дарування, є покладення на обдаровуваного певного зобов`язання щодо використання предмета пожертви та досягнення певної, наперед обумовленої мети, що прямо передбачено ч.1 ст.729 ЦК України.

В п.п.2.4.1 п.2 оспорюваного Договору визначено, що предмет пожертви має використовуватися відповідачем за призначенням, проте не визначено зміст такого призначення.

В п.п.1.3 п.1 Договору міститься посилання на те, що предмет пожертви обдаровуваний (відповідач) зобов`язується використовуватися лише з метою виконання своїх статутних цілей та завдань, тобто мета використання також є неконкретизованою.

Відсутність в тексті оспорюваного Договору конкретної мети використання предмета пожертви всупереч вимогам ч.1 ст.729 ЦК України щодо змісту договору пожертви, у сукупності зі значним заниженням вартості предмета пожертви, на думку суду, викликають обґрунтовані сумніви щодо добросовісності як позивача, так і відповідача під час укладення Договору.

Як було встановлено судом, на момент набуття позивачем права власності на нерухоме майно, яке було предметом пожертви, та на момент здійснення його державної реєстрації за позивачем, відповідне майно являло собою саме приміщення церковно приходської школи, про що зазначено в рішенні Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.03.2009 у справі №2-1631/2009.

В той же час, у відповідь на заяву позивача від 03.10.2024 з вимогами повідомити цілі використання нерухомого майна, яке було предметом оспорюваного Договору, відповідачем не надані будь-які докази, які б свідчили про те, що відповідне майно після укладення Договору дійсно використовується саме відповідачем, а мета такого використання відповідає статутним цілям діяльності відповідача та призначенню майна, яке є будівлею церковно приходської школи.

Відповідні докази також не були надані відповідачем під час розгляду спору судом.

Відповідачем також не спростовано будь-якими доказами факт використання нерухомого майна, яке було предметом пожертви, невстановленими особами, про що йшлося як в заяві ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення, направленій відділенню поліції №1 Кременчуцького районного управління поліції, так і в заяві голови Парафіяльної ради позивача Кучменко О.Ю. від 03.10.2024, направленій відповідачу.

Зазначені вище обставини, на думку суду, свідчать про те, що відповідач фактично не виконує умови оспорюваного Договору в частині досягнення мети та призначення використання предмета пожертви, а неконкретизованість такої мети та призначення в п.п.1.3 п.1, п.п.2.4.1 п.2 Договору загалом свідчать про відсутність у відповідача реального наміру виконання Договору на момент його укладення.

Судом встановлено, що внаслідок укладення оспорюваного Договору з володіння позивача вибуло належне йому нерухоме майно будівля церковно приходської школи, що, в свою чергу свідчить про порушення як майнових прав позивача, так і його інтересів щодо здійснення статутної діяльності з релігійної освіти дітей та дорослих з використанням приміщень, які перебували у власності позивача як Релігійної громади.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Такий спосіб захисту порушеного права та інтересу, як визнання правочину недійсним, передбачений ч.2 ст. 20 Господарського кодексу України та п. 2 ч.2 ст.16 ЦК України.

Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,

Відповідно до частини третьої ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений, до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року по справі № 547/818/20.

З урахуванням встановлених судом обставин, які свідчать про порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах внаслідок перевищення своїх повноважень особою, яка уклала оспорюваний Договір від імені позивача; про відсутність наступного погодження Договору позивачем в особі повноважного органу (Парафіяльних зборів, Парафіяльної ради та її голови); а також про те, що відповідач як сторона за Договором, діяв недобросовісно та/або нерозумно, за відсутності реального наміру виконання Договору щодо мети та призначення використання предмета пожертви, наявні підстави для визнання Договору недійсним як оспорюваного правочину з огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України.

Судом приймається до уваги, що позивачем не заявляються вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного Договору, в той час як відповідно до положень ч.5 ст.216 ЦК України суд з власної ініціативи може застосувати лише наслідки недійсності нікчемного, а не оспорюваного правочину.

Водночас, суд звертає увагу, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 грудня 2021 року по справі № 906/1061/20 дійшла висновку, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Тобто, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і окремо, у вигляді самостійної вимоги.

У зазначеній вище постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена правова позиція, відповідно до якої позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, є належним способом захисту, який передбачений законом.

Водночас вирішуючи питання про можливість задоволення такого позову, суд, з урахуванням конкретних обставин справи має визначитися із ефективністю обраного позивачем способу захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника ( п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (провадження №12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Обраний заявником спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права.

Суд зазначає, що вирішуючи спір, він повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як було встановлено судом, рішенням державного реєстратора (приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночки О.В.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70016163 від 01.11.2023 за відповідачем було зареєстроване право власності на нерухоме майно (предмет пожертви). При цьому, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що документом, який був поданий для реєстрації, та на підставі якого було прийняте зазначене вище рішення, був саме оспорюваний Договір.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, для захисту порушених прав та інтересів позивача необхідно визнати недійсним оспорюваний Договір, але саме по собі визнання недійсним Договору не може відновити становище, яке існувало до порушення.

Тобто, сама по собі вимога про визнання недійсним Договору є належним, але неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

Судом приймається до уваги, що, за загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи (в тому числі, витребовування майна з чужого незаконного володіння) застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу (п.109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Великою Палатою Верховного Суду неодноразово викладалася правова позиція, відповідно до якої саме при неодноразовому відчуженні майна захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (п.104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20).

В той же час, судом встановлено, що на момент вирішення спору нерухоме майно (предмет пожертви) не було відчужене третім особам, право власності на нього продовжує бути зареєстрованим саме за відповідачем.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав (п.110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV в чинній редакції (далі - Закон № 1952-IV), рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної в п.115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20), враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (п.127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Чинна редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором (абзац третій ч.3 ст.26 Закону № 1952-IV в чинній редакції).

Тобто, чинне положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV містить пряму вказівку на те, що у разі скасування як рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, так і документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Оскільки судом встановлено, що документом, на підставі якого було прийняте рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70016163 від 01.11.2023, був саме оспорюваний Договір, одночасне визнання недійсним як Договору, так і зазначеного рішення державного реєстратора, забезпечить відсутність стану правової невизначеності, а тому є належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача.

Таким чином, за наслідком задоволення заявлених позовних вимог державний реєстратор, відповідно до вимог абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена в п.п.130-132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою (п.116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Оскільки судом встановлено, що на момент вирішення спору право власності на нерухоме майно, яке було предметом оспорюваного Договору (предмет пожертви), зареєстроване за відповідачем, задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору та про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70016163 від 01.11.2023, буде підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії для повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття речових прав позивача та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Суд також звертає увагу, що відповідно до правової позиції, викладеної в п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, фактичним володільцем нерухомого майна визнається суб`єкт, за яким зареєстроване право власності. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

З урахуванням викладеного, внаслідок задоволення позовних вимог має відбутися повернення речових прав власності позивача на нерухоме майно (предмет пожертви) шляхом їх реєстрації за позивачем на підставі судового рішення та введення його у фактичне володіння відповідним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Враховуючи викладене, позов подано до належного відповідача.

У п.4 ч.3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.3 ст.74 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

З урахуванням обставин справи, встановлених судом, позовні вимоги заявлені до належного відповідача, вони є як належним, так і ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір пожертви від 01.11.2023 року, укладений між СВЯТО-УСПЕНСЬКОЮ РЕЛІГІЙНОЮ ГРОМАДОЮ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ М. КРЕМЕНЧУКА, як Пожертвувачем, та БЛАГОДІЙНОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД «ЛОРД», як Обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1684.

3. Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночки О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70016163 від 01.11.2023 року.

4. Стягнути з Благодійної організації «Благодійний фонд «Лорд», вул. Руставелі Шота, будинок 20 В, офіс 26/2, м. Київ, 01033, на користь Релігійної організації «СТАВРОПІГІЙНА РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-УСПЕНСЬКА ПАРАФІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) МІСТА КРЕМЕНЧУК КРЕМЕНЧУЦЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ», вул. Макаренка, будинок 107, м. Кременчук, Полтавська обл., 39621, -4844,80 грн судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 25.04.2025.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Пушко