РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.04.2025Справа № 910/1639/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Об`єднана ливарна компанія»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 518.904,57 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

12.02.2025 до Господарського суду міста Києва через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариство з обмеженою відповідальністю «Об`єднана ливарна компанія» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 518.904,57 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним, 18.09.2024 між відповідачем та позивачем було укладено договір № ЦЗВ-3-03424-01 на поставку товару (Автозчеп СА-3 запасні частини до вантажних вагонів) відповідно до специфікацій. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором, АТ «Сенс Банк» на користь відповідача була надана банківська гарантія № IG27/20240218/DKBO від 13.09.2024 на суму 518.904,57 грн. 31.01.2025 відповідач направив банку вимогу № ЦЗВ-20/631 від 31.01.2025 про сплату гарантії в сумі 518.904,57 грн, яка обґрунтована неналежним виконанням позивачем зобов`язань за договором, а саме поставка товару неналежної якості та порушення строків усунення недоліків або заміни товару, встановлених п.п. 2.1., 2.3., 2.8., 2.9. договору. Платіжною інструкцією № 713935 від 04.02.2025 АТ «Сенс Банк» перерахував на користь відповідача 518.904,57 грн. Позивач вважає, що відповідач отримав вказані кошти без достатньої правової підстави, оскільки фактично поставка була виконана належним чином у межах договірних зобов`язань. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 518.904,57 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 відкрито провадження у справі № 910/1639/25 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою суду встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та доказів направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 19.02.2025 було надіслано відповідачу в його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», яка отримана останнім 20.02.2025 о 19:40 год., що підтверджується наявним у справі повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, а тому відповідач мав подати відзив на позов у строк до 10.03.2025 включно.

21.02.2025 від представника відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява про вступ у справу як представника.

24.02.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України посилаючись на те, що позивачем не підтверджено повноваження представника Переверзева І.В., зокрема, що він є адвокатом.

25.02.2025 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду, до якого додано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2510 від 15.05.2012.

03.03.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що факт неналежного виконання позивачем своїх зобов`Язань за договором в частині поставки товару належної якості в кількості 12 шт. сторонами не оспорюється; вимога відповідача № ЦЗВ-20/631 від 31.01.2025 повністю відповідача вимогам, встановленим банківською гарантією. Вважає, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 вказаного Кодексу.

05.03.2025 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує на необґрунтованість доводів відповідача, вказуючи на те, що відповідач не бере до уваги, що в договорі поставки передбачено 20-денний строк для заміни товару або усунення недоліків, а позивач дотримався цього строку, виконавши зобов`язання належним чином. Відповідно, на момент звернення до банку гарантійні підстави (тобто реальне, невиправлене порушення) були відсутні. Зазначає, що об`єднана палата КГС ВС вже пояснювала що, якщо кошти за гарантією отримані попри відсутність умов для її реалізації, - йдеться саме про набуття майна без належної правової підстави. У п. 56 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, в якій зазначено наступне: «Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України». Саме це і сталося, позивач не порушив зобов`язання (замінив дефектні деталі вчасно), а відповідач, надавши вимогу до банку, достроково отримав суму гарантії, фактично позбавивши позивача 518.904,57 грн за відсутності об`єктивних підстав. 10.03.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, зміст яких відповідає відзиву на позов.

17.03.2025 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення по справі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2024 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Об`єднана ливарна компанія» (позивач, постачальник) укладено договір поставки № ЦЗВ-03-03424-01 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю товар, відповідно до Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору найменування товару: Автозчеп СА-3 - запасні частини до вантажних вагонів (частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу, обладнання для контролю залізничного руху).

Відповідно до п. 11.1 договору постачальник до підписання договору зобов`язаний надати забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії, у розмірі 5% від суми, що становить 518.904,57 грн.

Строк дії забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії повинен бути дійсним з дня укладання договору і обов`язково повинен перевищувати строк дії договору не менше ніж на 1 (один) календарний місяць.

У разі прийняття сторонами рішення щодо продовження строку дії цього договору у випадках передбачених законодавством, постачальник зобов`язаний внести зміни до забезпечення виконання договору у вигляді банківської гарантії в частині продовження строку його дії на строк, що перевищує строк дії договору не менше, ніж на 1 (один) календарний місяць та надати належне документальне підтвердження внесення таких змін покупцю або надати забезпечення виконання договору у вигляді іншої банківської гарантії, що відповідає вимогам тендерної документації, строк дії якого має перевищувати строк дії договору не менше, ніж на 1 (один) календарний місяць, до дати укладання відповідної додаткової угоди до цього договору.

Забезпечення виконання договору має бути продовжено і надано до підписання відповідної додаткової угоди та повинно перевищувати строк дії договору не менше ніж на 1 (один) календарний місяць.

На виконання вимог розділу 11 договору позивачем надано видану Акціонерним товариством «Сенс Банк» (далі - Банк) гарантію № IG27/20240218/DKBO від 13.09.2024 (далі - Банківська гарантія) на суму 518.904,57 грн, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Об`єднана ливарна компанія» - Принципал, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» - Бенефіціар. Строк дії Банківської гарантії до 03.02.2025 включно.

Згідно платіжної інструкції № 57 від 13.09.2024 позивач перерахував на користь АТ «СенсБанк» кошти в сумі 518.904,57 грн в якості грошового покриття за гарантією № IG27/20240218/DKBO від 13.09.2024.

Відповідач направив Банку вимогу № ЦЗВ-20/631 від 31.01.2025 про сплату гарантії в сумі 518.904,57 грн протягом п`яти робочих днів з дня її отримання, яка обґрунтована неналежним виконанням позивачем зобов`язань за договором, а саме поставка товару неналежної якості та порушення строків усунення недоліків або заміни товару, встановлених п.п. 2.1., 2.3., 2.8., 2.9. договору. Дана вимога отримана Банком 31.01.2025, що підтверджується штампом реєстрації вхідної кореспонденції Банку.

Згідно платіжної інструкції № 713935 від 04.02.2025 Банк перерахував на рахунок філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» платіж за гарантією № IG27/20240218/DKBO від 13.09.2024 кошти в сумі 518.904,97 грн.

Спір виник в зв`язку з тим, що оскільки фактично поставка була виконана належним чином у межах договірних зобов`язань, відповідач отримав вказані кошти без достатньої правової підстави, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 518.904,57 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.3 договору кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються у Специфікації до цього договору.

Згідно Специфікації № 1 до договору сторони дійшли згоди про поставку наступного товару у кількості 240 штук, загальною вартість 10.378.091,52 грн:

1) Автозчеп моделі СА-3, кресленик 0014.01.000 СК (виконання 0014.01.000-05); дата виготовлення не раніше 01.01.2024, виробник АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» м. Кременчук, країна виробництва Україна;

2) Автозчеп СА-3 (1835.01.000-01 СБ); дата виготовлення не раніше 01.01.2024, виробник ДП «Стальзавод ТАС», м. Кам`янське, країна виробництва Україна;

3) Автозчеп СА-3 (1835.01.000-01 СБ); дата виготовлення не раніше 01.01.2024, виробник ПрАТ «Нововолинський ливарний завод», м. Нововолинськ, країна виробництва Україна;

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник повинен поставити покупцеві товар, якість якого відповідає нормативно-технічним документам та характеристикам, зазначеним у Специфікації до цього договору.

Згідно з п. 2.3 договору гарантує якість товару, що постачається протягом гарантійного строку експлуатації та гарантійного строку зберігання, визначених у Специфікації до цього договору.

У Специфікації № 1 до договору визначено гарантійний строк експлуатації - 4 роки (48 місяців) з дня введення в експлуатацію; гарантійний строк зберігання не менше 1 року (12 місяців) з дня отримання товару кінцевим одержувачем до моменту його введення в експлуатацію.

Відповідно до п. 2.5 договору при виявленні невідповідності кількості та/або якості, та/або комплектності, та/або асортименту товару виклик представника постачальника для участі у прийманні товару та складання акта про фактичну якість і комплектність продукції є обов`язковим.

Товар, якість якого не відповідає умовам цього договору та/або щодо якого постачальником не надано або надано не в повному обсязі документи, передбачені п. 2.2 цього договору, не приймається покупцем до врегулювання питання сторонами.

Згідно з п. 2.6 договору при виявленні виробничих дефектів у гарантійні строки експлуатації та зберігання виклик представника постачальника для складання двостороннього акта є обов`язковим.

Відповідно до п. 2.7 договору повідомлення про виклик представника постачальника направляється в один із способів передбачених п. 4.5 цього договору.

Відповідно до п. 2.8 договору постачальник зобов`язуються за свій рахунок та власними силами усунути недоліки або замінити неякісний товар.

Згідно п. 2.9 договору строк усунення недоліків або заміни товару в межах гарантійних строків експлуатації та зберігання становить не більше 20 (двадцяти) робочих днів з дня підписання відповідного акта.

За умовами п. 8.3.4 договору постачальник зобов`язаний забезпечити вивіз та провести заміну невідповідного асортименту, неякісного або некомплектного товару, усунути виявлені дефекти за власний рахунок.

Відповідно до п. 4.1 договору постачальник здійснює поставку товару автомобільним або залізничним транспортом на умовах DDP (поставка зі сплатою мита) пункт призначення - Київська обл., м. Фастів (або згідно рознарядки покупця) відповідно о ІНКОТЕРМС у редакції2020 року. У випадку наявності розбіжностей між умовами цього договору та правилами ІНКОТЕРМС у редакції 2020 року, умови цього договору матимуть перевагу.

Згідно п. 4.2 договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару. Партією товару вважається обсяг одиниць товару, визначений покупцем у рознарядці, якщо інше не вказано в самій рознарядці.

Строк поставки товару - протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем.

Пунктом 4.6 договору визначено, що датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акта прийому-передачі товару або видаткової накладної.

Згідно з п. 5.1 договору приймання товару за кількістю здійснюється у порядку, встановленому Інструкцією «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6.

Відповідно до п. 9 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, яка затверджена постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6 визначено, що приймання продукції проводиться у такі терміни:

а) продукції, що надійшла без тари, у відкритій тарі та у пошкодженій тарі, - у момент отримання її від постачальника або зі складу органу транспорту або в момент розкриття опломбованих та розвантаження неопломбованих транспортних засобів та контейнерів, але не пізніше строків, встановлених для їх розвантаження;

б) продукції, що надійшла у справній тарі:

за вагою брутто та кількістю місць - у строки, зазначені п.п. «а» цього пункту;

за вагою нетто і кількістю товарних одиниць у кожному місці одночасно з розкриттям тари, але не пізніше 10 днів, а по продукції, що швидко псується, не пізніше 24 год. з моменту отримання продукції - при доставці продукції постачальником або при вивезенні її одержувачем зі складу постачальника та з моменту видачі вантажу органом транспорту - у всіх інших випадках.

Згідно п. 10 цієї ж Інструкції прийомка вважається такою, що проведена своєчасно, якщо вона закінчена у встановлені строки.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що приймання товару за якістю здійснюється у порядку, встановленому Інструкцією «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якості», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1996 № П-7.

Згідно п. 6 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якості, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСПР від 25.04.1996 № П-7, приймання продукції за якістю та комплектністю проводиться на складі одержувача у наступні терміни:

а) при міжміському постачанні - не пізніше 20 днів, а продукції, що швидко псується, - не пізніше 24 год. після видачі продукції органом транспорту або надходження її на склад одержувача при доставці продукції постачальником або при вивезенні продукції одержувачем;

б) при постачанні в межах одного міста - пізніше 10 днів, а швидкопсувної продукції - 24 годину після надходження продукції складу одержувача.

Машини, обладнання, прилади та інша продукція, що надійшла в тарі і має гарантійні терміни служби або зберігання, перевіряються за якістю та комплектністю при відкритті тари, але не пізніше за встановлені гарантійні терміни.

Відповідач згідно рознарядки № ЦЗВ-20/4698 від 02.10.2024 замовив позивачу постачання Автозчепів СА-3 у кількості 160 шт; місце поставки товару: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Шевченко, 48.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було поставлено відповідачу Автозчепи СА-3 у кількості 160 шт, що підтверджується видатковою накладною № 11 від 09.10.2024 та актом прийому-передачі № 1 від 09.10.2024 на товар у кількості 80 шт. та видатковою накладною № 17 від 14.10.2024 та актом прийому-передачі № 2 від 14.10.2024 на товар у кількості 80 шт.

Таким чином, позивач поставив відповідачу товар згідно рознарядки № ЦЗВ-20/4698 від 02.10.2024 у визначений пунктом 4.1 договору строк.

Відповідач листом № ЦЗВ-20/5227 від 25.10.2024 повідомив позивача про те, що під час вхідного контролю 22.10.2024 було виявлено, що Автозчепи СА-3 № 1447, № 1477 не пройшли перевірку шаблоном 820А; під час вхідного контролю 23.10.2024 було виявлено, що автозчеп № 1402 не пройшов перевірку шаблоном 820А. З метою врегулювання питання відповідач просив направити представника для складання трьохстороннього акту про фактичну якість продукції за адресою: 64660, Харківська обл., м. Лозова, смт. Панютине, вул. Заводська, 5.

Позивач у відповідь на зазначений лист відповідача листом № 348 від 30.10.2024 запропонував відповідачу скласти акт про виявлені невідповідності в односторонньому порядку, а також повідомив, що автозчепи № 1402, № 1447 та № 1477 підлягають заміні.

31.10.2024 представниками відповідача було складено акт, в якому зазначено, що після проведення вхідного контролю 22-23.10.2024 було прийнято рішення про перевірку всієї партії автозчепів у кількості 80 одиниць, за результатами якої виявлено 9 шт. (в тому числі вищезазначені три) автозчепів, які не відповідають вимогам шаблону 820А, а саме автозчепи №№ 1401, 1402, 1423, 1433, 1447, 1477, 1485, 1540, 1775.

05.11.2024 відповідач за актом прийому-передачі № 4 повернув позивачу вищезазначені Автозчепи СА-3 у кількості 9 шт.

В цей же день 05.11.2024 позивач передав відповідачу Автозчепи СА-3 у кількості 9 шт в заміну тих, які не пройшли перевірку шаблоном 820А, що підтверджується актом прийому-передачі № 4.

Отже, позивач здійснив заміну товару (05.11.2024) протягом 3 (трьох) робочих днів після складання акту про невідповідність (31.10.2024).

Таким чином, позивач здійснив заміну товару у відповідності до пунктів 2.8 та 2.9 договору.

Відповідач згідно рознарядки № ЦЗВ-20/5138 від 23.10.2024 замовив позивачу постачання Автозчепів СА-3 у кількості 80 шт.; місце поставки товару: 64660, Харківська обл., м. Лозова, смт. Панютине, вул. Заводська, 5.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було поставлено відповідачу Автозчепи СА-3 у кількості 80 шт., що підтверджується видатковою накладною № 20 від 30.10.2024 та актом прийому-передачі № 3 від 30.10.2024.

Таким чином, позивач поставив відповідачу товар згідно рознарядки № ЦЗВ-20/5138 від 23.10.2024 у визначений пунктом 4.1 договору строк.

05.11.2024 представниками відповідача було складено акт про виявлені при вхідному контролі недоліків продукції № 151, в якому зазначено, що після проведення вхідного контролю товару виявлено 2 одиниці товару, які не відповідають вимогам шаблону 820А.

Відповідач листом № ЦЗВ-20/5704 від 13.11.2024 повідомив позивача про те, що під час вхідного контролю 05.11.2024 було виявлено, що Автозчепи № 1971, № 2033 не пройшли перевірку шаблоном 820А; запропоновано направити представника для складання трьохстороннього акту про фактичну якість продукції за адресою: 64660, Харківська обл., м. Лозова, смт. Панютине, вул. Заводська, 5.

Листом № 24/629 від 19.11.2024 виробник партії Автозчепів СА-3 за другою рознарядкою - ПрАТ «Нововолинський ливарний завод» запропонував відповідачу провести перевірку всієї партії Автозчепів СA-3.

04.12.2024 відповідач за актом прийому-передачі № 5 повернув позивачу Автозчепи СА-3 у кількості 3 шт.

В цей же день 04.12.2024 позивач передав відповідачу Автозчепи СА-3 у кількості 3 шт. в заміну тих, які не пройшли перевірку шаблоном 820А, що підтверджується актом прийому-передачі № 5.

Отже, позивач здійснив заміну товару (04.12.2024) протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів після запрошення для складання акту про фактичну якість продукції (13.11.2024).

Таким чином, позивач здійснив заміну товару у відповідності до пунктів 2.8 та 2.9. договору.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що встановлені умовами договору строк поставки товару та строк заміни неякісного товару позивачем не порушено.

Не зважаючи на це, 31.01.2025 відповідач звернувся до Акціонерного товариства «Сенс Банк» з вимогою № ЦЗВ-20/631 від 31.01.2025 про сплату на його користь гарантії в сумі 518.904,57 грн, яка обґрунтована неналежним виконанням позивачем зобов`язань за договором, а саме поставка товару неналежної якості та порушення строків усунення недоліків або заміни товару, встановлених пунктами 2.1., 2.3., 2.8, 2.9. договору.

Суд враховуючі встановлені обставини вважає дану вимогу відповідача безпідставною, оскільки внаслідок заміни позивачем товару у встановлений договором строк зобов`язання вважається виконаним належним чином, а тому не може розцінюватися як порушення договору щодо поставки товару неналежної якості.

Згідно платіжної інструкції № 713935 від 04.02.2025 Банк перерахував на рахунок філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» платіж за гарантією № IG27/20240218/DKBO від 13.09.2024 кошти в сумі 518.904,97 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином у повному обсязі, що в свою чергу свідчить, що відповідач без достатньої правової підстави отримав кошти за банківською гарантією у сумі 518.904,57 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає зазначене у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони (ч. 2 ст. 200 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 561 Цивільного кодексу України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Отже, гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-беніфеціару грошову суму відповідно до умов гарантії у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Відповідно до ст. 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано. Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (частина перша статті 565 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 568 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором припиняється у разі: 1) сплати кредиторові суми, на яку видано гарантію; 2) закінчення строку дії гарантії; 3) відмови кредитора від своїх прав за гарантією шляхом повернення її гарантові або шляхом подання гаранту письмової заяви про звільнення його від обов`язків за гарантією.

Відповідно до Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004, зареєстрованого Міністерством юстиції України 13.01.2005 за № 41/10321, гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії; гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19 дійшла висновку, що відповідно до статей 560, 563, 565 Цивільного кодексу України обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає.

Верховний Суд у вказаній справі зазначив, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта платити за гарантією, в предмет доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією.

Матеріалами справи підтверджено належне виконання позивачем зобов`язань за договором, тому суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно звернувся до гаранта з вимогою про виплату банківської гарантії за невиконання позивачем зобов`язання за договором, яка була задоволена гарантом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виплата грошових коштів гарантом відповідачу відбулася за відсутності гарантійного випадку.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Наведені вище правові положення дають підстави для висновку, що стягнення безпідставно набутих коштів у порядку, передбаченому положеннями частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України є можливим за умови обов`язкового доведення відсутності правової підстави для набуття таких коштів особою, до якої заявлено вимогу про повернення коштів.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 виснувала, що кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання. Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом ч.1 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). У такому випадку боржник (принципал) вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що, як було встановлено судом, у відповідача були відсутні підстави для звернення до гаранта (АТ «Сенс Банк») для виплати суми за банківською гарантією № IG27/20240218/DKBO від 13.09.2024, грошові кошти в сумі 518.904,57 грн було набуто відповідачем без достатньої правової підстави.

Судом також враховано, що відповідно до обставин даної справи перерахування гарантом грошових коштів в сумі 518.904,57 грн на користь бенефіціара (відповідача) відбулось у зв`язку з договором та гарантією, однак не на їх виконання, тобто перерахування відбулось без правових підстав, а отже вимоги позивача про стягнення цих коштів з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обґрунтованими.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Об`єднана ливарна компанія» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Об`єднана ливарна компанія» (49000, м. Дніпро, вул. Тимчасова, 2; ) 518.904 (п`ятсот вісімнадцять тисяч дев`ятсот чотири) грн 57 коп. безпідставно набутих коштів, 6.227 (шість тисяч двісті двадцять сім) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова