УХВАЛА

29 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 522/20895/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

представники учасників справи в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024

та рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2024

у справі № 522/20895/20

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «ОТП Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехнопроєкт»

про визнання договору іпотеки недійсним та визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк», у якому просив суд визнати недійсним договір іпотеки (майнова порука) № РСМ-500/007/2005, укладений 07.06.2005 між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», та визнати дії відповідача протиправними стосовно майна фізичної особи.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.ст. 87, 90, 104, 108, 204, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 26, 28, 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 8, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», обґрунтовані тим, що 06.06.2005 між ТОВ «Укртехнопроект» і АКБ «Райффайзенбанк України» укладено кредитний договір №СМ-500/07/2005, з метою забезпечення виконання якого 07.06.2005 між АКБ «Райффайзенбанк України» і позивачем, укладено договір іпотеки (майнова порука) № РСМ-500/007/2005. У подальшому позивача повідомлено, що з 08.12.2006 філія АКБ «Райффайзенбанк Україна» в м. Одесі змінила назву на філію Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» в м. Одесі, а також повідомлено, що ЗАТ «ОТП Банк» є повним правонаступником за всіма зобов`язаннями АКБ «Райффайзенбанк Україна». Позивач вважає, що умови іпотечного договору підлягають зміні та відповідній державній реєстрації, а саме заміні сторони іпотекодержателя АКБ «Райффайзенбанк Україна» на ЗАТ «ОТП Банк», зі зміною відповідних реквізитів. Крім того позивач вказує, що договір іпотеки є несправедливим, оскільки вартість майна, що є предметом іпотеки, значно перевищує розмір основного зобов`язання.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 19.05.2021 у справі № 522/20895/20 залучено до участі в справі третю особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехнопроект».

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16.12.2021, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22.11.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановою від 19.04.2023 рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16.12.2021 та постанову Одеського апеляційного суду від 22.11.2022 скасував, а провадження у справі закрив.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.05.2023 справу №522/20895/20 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 позовну заяву передано за підсудністю до Господарського суду Одеської області.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 скасовано, а справу № 522/20895/20 передано на розгляд Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2024 (суддя Карабань Я.А.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 (колегія суддів у складі: Кропивна Л.В. - головуючий, Андрієнко В.В., Руденко М.А.), у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судами обох інстанцій встановлено, що 06.06.2005 між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртехнопроект» (позичальник) укладений кредитний договір №СМ-500/007/2005 про надання кредиту в розмірі 300 000 доларів США на розвиток бізнесу двома траншами по 150 000 доларів США кожний.

Згідно з п. 3.1. кредитного договору в якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за цим договором позичальник керуючись положеннями чинного законодавства України, в тому числі, але не виключно положеннями ст. 5 Закону України «Про іпотеку», передає чи зобов`язується забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку банку нерухоме майно, яке є власністю позичальника та/чи майнового поручителя відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі від 05.01.2005, яке видано виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 4576 від 17.12.2004 та зареєстрованого Одеським МБТІ та РОН 12.01.2005 за реєстраційним номером 9529512, номер запису: 1122 в книзі 40 неж-137 номер витягу 6193020.

Додатковими угодами до кредитного договору розмір кредиту збільшений до 400 000 доларів США.

Між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та позивачем 06.06.2005 укладено договір поруки №SRCM-500/007/2005, відповідно до якого позивач зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ТОВ «Укртехнопроект» зобов`язань за кредитним договором №СМ-500/007/2005 від 06.06.2005.

Також 07.06.2005 між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та позивачем укладено договір іпотеки (майнова порука) № РСМ-500/007/2005 (надалі - договір іпотеки) на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором №СМ-500/007/2005 від 06.06.2005.

Пунктом 2.1.1. договору іпотеки визначено, що боржник зобов`язаний повністю повернути іпотекодержателю суму отриманого кредиту не пізніше 06.06.2010 відповідно до умов, встановлених п.п. 1.5.-1.6. кредитного договору, чи в інший строк, встановлений у кредитному договорі. Сума кредиту може скласти 300 000 (триста тисяч) доларів США.

Відповідно до п. 3.1. договору іпотеки предметом іпотеки за цим договором є нежилі будівлі, що знаходяться в місті Одеса по провулку Волзький під номером «Три», та складаються з нежилих будівель: літ. «А,А2,АЗ» - адміністративно- складські. літ. «Ж» - майстерня-склад, літ. «Ц» - склад, загальною площею 2712,9 кв.м. «І» - мостіння, № 3,4 - огорожа, (надалі майно) та належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нежилі будівлі, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.01.2005 (бланк серії ЯЯЯ № 132601), зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» у книзі 40 неж. на стор. 137, номер запису 1122; реєстраційний № 9529512. Загальна вартість вказаних нежилих будівель згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно складає 7 134 338 (сім мільйонів сто тридцять чотири тисячі триста тридцять вісім) гривень 01 коп.

Вищевказані нежилі будівлі розташовані на земельній ділянці, площею 4123,2 кв.м, яка знаходиться в користуванні іпотекодавця згідно з договором на дольову участь у землекористуванні, укладеним між Одеською міською радою та іпотекодавцем 14.06.2004, зареєстрованим в Книзі записів договорів на дольову участь у землекористуванні 14.06.2004 за № 1397.

Згідно з п. 3.2. договору іпотеки, іпотека за цим договором і на частину об`єкта майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладання цього іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, а також поширюється на земельну ділянку, на якій розташована вказана нерухомість і яка необхідна для використання цієї нерухомості за цільовим призначенням (за ст. 377 ЦК України). Після звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває права та обов`язки іпотекодавця за правочином, яким встановлено умови оренди.

Додатковою угодою до договору іпотеки від 04.11.2005 між іпотекодержателем АКБ «Райффайзенбанк Україна» та іпотекодавцем підтверджено збільшення розміру боргового зобов`язання ТОВ «Укртехнопроект» перед АКБ «Райффайзенбанк Україна» за кредитним договором № СМ-500/007/2005 до 400 000 доларів США.

Крім основного зобов`язання за кредитним договором №СМ-500/007/2005 від 06.06.2005 та укладених на його забезпечення договорів поруки та іпотеки, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ТОВ «Укртехнопроект» також були укладені договір про надання овердрафту №OD- 500/008/2005 від 15.08.2005 в межах ліміту овердрафту, що не перевищує 20 000 грн; договір про надання овердрафту №OD-SWE500/035/2006 від 03.11.2006 в межах ліміту овердрафту, що не перевищує 80 000 грн, який забезпечений договором поруки №OD-SWE500/035/2006 від 03.11.2006 укладеним між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та позивачем.

15.03.2007 листом Ref. 500-10-2/8/2 позивача повідомлено про те, що з 8-го грудня 2006 року філія Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» в м. Одесі змінила назву на філію Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» в м. Одесі. Також повідомлено, що ОТП Банк є повним правонаступником за всіма зобов`язаннями Райффайзенбанк Україна.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів, яким чином перехід прав іпотекодержателя до відповідача за іпотечним договором впливає на обсяг прав та обов`язків позивача. За висновком місцевого господарського суду відсутні докази, які свідчили б про істотний дисбаланс між вартістю предмету іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором, та розміром кредиту - 300 000 доларів США (в подальшому було збільшено до 400 000 доларів США), а також про ігнорування іпотекодержателем актуальної ринкової вартості предмета іпотеки та/або маніпулювання зазначеною в договорі вартістю предмета іпотеки на шкоду інтересам іпотекодавця. При цьому судом відхилено посилання на ст. 65 Сімейного кодексу України, оскільки оспорюваний договір укладено 07.06.2005, тоді як шлюб між позивачем та дружною розірвано 20.08.2004, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, тобто майже за рік до укладення такого договору, а також свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що є предметом оспорюваного договору іпотеки і яке надавалось при укладенні договору отримано позивачем 05.01.2005, тобто також після розірвання шлюбу.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи скаржника зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Скаржник стверджує, що його дружина не давала згоди на передання спільно набутого майна подружжям майна в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна». Крім цього, Філія Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» в м. Одесі не змінила назву, оскільки АКБ «Райффайзенбанк Україна» припинило своє існування шляхом продажу своїх акцій ЗАТ «ОТП Банк», що підтверджується публікацією в мережі Інтернет. Також на переконання скаржника, договір іпотеки є несправедливим, оскільки вартість майна, що є предметом іпотеки, значно більше перевищує розмір основного зобов`язання ТОВ «Укртехнопроект» перед АКБ «Райффайзенбанк Україна», тож іпотечний договір суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку», «Про банки та банківську діяльність», «Про захист прав споживачів», ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 та Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.04.2025 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 09.04.2025.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 та Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц.

У справі № 6-330цс16 Верховний Суд України з посиланням на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначив, що визнаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягуючи з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного платежу, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, оскільки оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів, а саме: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Верховний Суд у справі № 522/20895/20 звертає увагу, що відповідні положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов договору діяли у редакції вказаного Закону з 13.01.2006.

Водночас у розглядуваній справі договір укладено між позивачем і АКБ «Райффайзенбанк Україна» 07.06.2005 та станом на його укладення діяла інша редакція статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме від 05.12.2003 яка мала назву «Право споживача на інформацію про товари (роботи, послуги)» та не містила положень про несправедливість умов договору, тоді як редакція, що наведена позивачем «Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача» введена в дію лише 13.01.2006.

В свою чергу, наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи ст. 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Крім цього, судами не встановлено, що оспорюваний договір укладався з позивачем як споживачем, а відповідний договір іпотеки було укладено для забезпечення кредитного договору, в якому погоджено цільове використання кредиту: на поповнення обігових засобів (розвиток бізнесу) (пункт 1.2. кредитного договору), а тому положення Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню в даних правовідносинах.

До того ж судами встановлено, що позивач не надав доказів про несправедливість умов іпотечного договору в частині того, що вартість предмета іпотеки значно перевищує розмір основного зобов`язання.

Відтак, правовідносини у справах № 6-330цс16 та № 522/20895/20 не є подібними.

У справі № 647/1683/15-ц розглядався позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і Верховний Суд виснував, що квартира є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири, а тому положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Водночас у розглядуваній справі наявний інший предмет, підстави позову, а також інше матеріально-правове регулювання правовідносин. Крім цього, судами встановлено, що оспорюваний договір укладено 07.06.2005, тоді як шлюб між позивачем та його дружино. розірвано 20.08.2004, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, тобто майже за рік до укладення такого договору, а також свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що є предметом оспорюваного договору іпотеки і яке надавалось при укладенні договору отримано позивачем 05.01.2005, тобто також після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судами встановлено, що у пункті 5.1. договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець (позивач) має повне і виключне право власності на весь предмет іпотеки (п.b), а також відсутні повноваження будь-яких третіх осіб щодо предмета іпотеки (будь-якої його частини), зміст ст.ст. 3, 21, 74 Сімейного кодексу України іпотекодавцю роз`яснено (п.f), тобто позивач у договорі іпотеки самостійно зазначив, що весь об`єкт іпотеки є його особистою власністю і права третіх осіб на таке майно відсутні, а також враховуючи положення ст.65 Сімейного кодексу України саме другий з подружжя, тобто в даному випадку колишня дружина позивача, має право на звернення до суду з позовом про оскарження договору, а тому посилання позивача на відсутність згоди його дружини є необґрунтованими.

Відтак, правовідносини у розглядуваній справі та справі № 647/1683/15-ц також не є подібними.

Що ж до посилань у касаційній скарзі на інші постанови Верховного Суду, то скаржник не вказує не неврахування судами викладених у них висновків. При цьому правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги, а Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу відповідними міркуваннями, яких саме висновків Верховного Суду не було враховано апеляційним господарським судом під час прийняття оскаржуваного рішення та вирішувати чи визначено скаржником посилання на постанови Верховного Суду (Верховного Суду України) в якості підстав касаційного оскарження чи ні, оскільки вказане порушувало б принцип змагальності учасників справи. Водночас у касаційній скарзі позивач чітко зазначає, що апеляційним судом не враховано висновків, викладених саме у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 та Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").

Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів ст. 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296 ГПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2024 у справі № 522/20895/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.