ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2025 р. Справа№ 925/1417/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Сибіги О.М.

Кравчука Г.А.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін, апеляційну скаргу Золотоніської міської ради

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 07.01.2025 (повний текст складено та підписано 22.01.2025)

у справі №925/1417/24 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Золотоніської міської ради

до Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець"

про стягнення 235 399,22 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Золотоніська міська рада звернулася до Господарського суду Черкаської області із позовом до Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець" про стягнення 235 399,22 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без належних правових підстав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на земельній ділянці площею 0,6172 га із кадастровим номером :03:003:0089, яка перебуває у комунальній власності позивача, знаходяться нежитлові приміщення площею 779,5 м2, які на праві власності належать відповідачу. Відповідач з 04.04.2022 здійснював фактичне користування земельною ділянкою без відповідних правовстановлюючих документів та без здійснення оплати за таке фактичне користування, що є порушенням прав територіальної громади через ненадходження грошових коштів до місцевого бюджету.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець" на користь Золотоніської міської ради 58 824,80 грн безпідставно збережених коштів, 3148,68 грн витрат на правову допомогу та 882,37 грн судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що у позивача відстуні правові підстави щодо доводів стосовно того, що відповідач зберіг кошти у розмірі, який визначений з урахуванням ставки орендної плати, яка визначена у рішеннях органу місцевого самоврядування, оскільки сторонами не погоджено розмір орендної плати. Суд виснував, що оскільки на переконання суду кошти, які відповідач гарантовано мав би сплатити за користування земельною ділянкою повинні бути розраховані з урахуванням нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки та обов`язкового розміру плати за землю, який не може бути меншим за розмір земельного податку, тобто у розмірі 3%. Тому відповідач мав сплатити позивачу, як власнику земельної ділянки, за період з 05.04.2022 до 30.09.2024 - 58824,80 грн, а саме за період з 05.04.2022 до 31.12.2022 - 6775,17 грн ((304 174,27 грн * 3%) / 365 * 271), з 01.01.2023 до 31.12.2023 - 10494,01 грн (349 800,41 * 3%) та з 01.01.2024 до 30.09.2024 - 41555,62 грн ((1 850 286,85 * 3%) / 365 * 274).

Крім того, суд, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку про часткове задоволення заява позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, тому на відповідача покладаються витрати у сумі 3 148,66 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням Золотоніська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 07.01.2025 у справі №925/1417/24 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При цьому скаржник стверджував, що:

- визначаючи суму безпідставно збережених коштів саме у розмірі орендної плати, позивач обгрунтовував свої розрахунки спираючись на витяги із технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки та на рішення Золотоніської міської ради від 22.06.2021 №9-4/VIII та від 28.06.2022 №21-4/VIII, згідно з якими встановлені для всієї території Золотінської територіальної громади єдині ставки орендної плати за користування земельними ділянками в залежності від категорії та цільового призначення земельної ділянки, зокрема, за користування земельною ділянкою з цільовим призначенням 10.07 для рибогосподарських потреб встановлена плата в розмірі 12% від її нормативної грошої оцінки;

- висновки суду про те, що річна сума платежу, яка мала сплачуватись відповідачем, має дорівнювати 3 відсоткам її нормативної грошовї оцінки є помилковими та такими, що свідчасть про неправильне застосування норм матеріального права.

Також скаржник просить суд вирішити питання судових витрат.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2025 апеляційну скаргу у справі №925/1417/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Тарасенко К.В., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Золотоніської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 у справі №925/1417/24. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. Витребувано з Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/1417/24.

07.03.2025 матеріали справи №925/1417/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2025, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №925/1417/24.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 21.04.2025, справу №925/1417/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Сибіга О.М., Кравчук Г.А.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Приватне сільськогосподарське риболовецько-промислове підприємство "Дніпровець" є власником нежитлових приміщень площею 779,5 м2, які знаходяться у с.Кедина Гора вул.Рибальська Золотоніського району Черкаської області на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2006, що підтверджене інформаційною довідкою №332215996 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

04.04.2012 між Коробівською сільською радою, як орендодавцем, та Приватним сільськогосподарським риболовецько-промисловим підприємством "Дніпровець" як орендарем було укладено договір оренди землі, згідно з яким відповідачу була надана в оренду земельна ділянка площею 0,6172 га на 5 років. Згідно з пунктом 7 договору оренди, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 12% від грошової оцінки землі і складає 9 916,20 грн в рік.

Вказаний договір зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Золотоноша та Золотоніському районі 21.05.2012 за №07929 на 5 років до 04.04.2022.

02.10.2017 після закінчення строку дії договору оренди землі додатковою угодою про поновлення терміну дії договору, сторони за договором дійшли згоди про поновлення строку дії договору оренди землі на п`ять років до 04.04.2022.

Після закінчення строку дії договору оренди землі від 04.04.2012 землекористувач продовжує користуватися спірною земельною ділянкою.

Золотоніська міська рада є власником земельної ділянки площею 0,6172 га із кадастровим номером :03:003:0089 за адресою с. Кедина Гора, Золотніський район, Черкаська область, цільове призначення земельної ділянки - для рибогосподарських потреб, право комунальної власності зареєстровано за позивачем 13.04.2021, що підтверджене інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

У період з 04.04.2022 до 30.09.2024 договір оренди землі між сторонами не було укладено, тобто з моменту закінчення строку дії договору оренди землі відповідач здійснював фактичне користування частиною земельної ділянки під своїм нерухомим майном, без відповідних правовстановлюючих документів та без здійснення оплати за таке фактичне користування.

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ-022 від 26.12.2022, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0089 становить 304174,27 грн.

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ-023 від 02.03.2023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0089 становить 349800,41 грн.

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ-024 від 19.02.2024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0089 становить 1850286,85 грн.

Рішеннями Золотоніської міської ради №9-4/VIII від 22.06.2021 та №21-4/VIII від 28.06.2022 затверджені ставки орендної плати за користування земельними ділянками. Згідно з інформацією, яка міститься у додатку до цих рішень за земельні ділянки яким КВЦПЗ присвоєно 10.07 (земельні ділянки водного фонду для рибогосподарських потреб) ставка орендної плати за користування такими земельними ділянками становить 12% від їх нормативно-грошової оцінки.

Згідно з листом фінансового управління виконавчого комітету Золотоніської міської ради №139 від 27.09.2024 та розрахунком позивача, за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за період з 04.04.2022 до 30.09.2024 загальний розмір заборгованості відповідача становить 235399,22 грн, з яких 27200,68 грн за 2022 рік, 41976,05 грн за 2023 рік та 166 222,49 грн за 2024 рік.

Несплата коштів за користування земельною ділянкою і стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду для примусового стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у сумі 235 399,22 грн.

Відповідач відзиву на позов не подав.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №629/4628/16-ц, (провадження № 14-77цс18), а також від 13.02.2019 справа №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) викладено правовий висновок про те, що за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/3412/17 Провадження № 12-182гс18).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 20.11.2018 року по справі №922/3412/17).

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Тобто, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати в сумі 235 399,22 грн за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Як вище встановлено судом, Приватне сільськогосподарське риболовецько-промислове підприємство "Дніпровець" є власником нежитлових приміщень площею 779,5 м2, які знаходяться у с.Кедина Гора вул.Рибальська Золотоніського району Черкаської області на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2006, що підтверджене інформаційною довідкою №332215996 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

04.04.2012 між орендодавцем та Приватним сільськогосподарським риболовецько-промисловим підприємством "Дніпровець" (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,6172 га на 5 років, який в подальшому було продовжено шляхом укладення додаткової угоди на п`ять років до 04.04.2022.

Після закінчення строку дії договору оренди землі від 04.04.2012 землекористувач продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, без укладення відповідного договору оренди із Золотоніською міською радою та державною реєстрацією такого права.

Таким чином, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17).

При цьому, відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач із належно оформленими правами на земельну ділянку.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Колегією суддів встановлено та не спростовано відповідачем, що у період з 05.04.2022 року по 30.09.2024 року не сплачено за користування земельною ділянкою орендну плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).

Отже, відповідні кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст. 1212 - 1214 Цивільного кодексу України. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі № 922/3412/17.

Як встановлено судом, позивач, визначаючи суму безпідставно збережених коштів у розмірі 235 399,22 грн, обгрунтував свої розрахунки витягами іх технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок від 26.12.2022, від 02.03.2023 та від 19.02.2024, та рішеннями Золотінської міської ради від 22.06.2021 №9-4/VIII та від 28.06.2022 №21-4/VIII, згідно з якими встановлені для всієї території Золотінської територіальної громади єдині ставки орендної плати за користування земельними ділянками в залежності від категорії та цільового призначення земельної ділянки, зокрема, за користування земельною ділянкою з цільовим призначенням 10.07 для рибогосподарських потреб встановлена плата в розмірі 12% від її нормативної грошої оцінки, копії яких наявні в матеріалах справи.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції погодився з позивачем, що для розрахунку розміру безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності позивачем використано нормативно-грошову оцінку спірної земельної ділянки, оскільки такий підхід визначений законодавцем при визначенні розміру плати за землю.

При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про відсутність у позивача правових підстав, щодо доводів стосовно того, що відповідач зберіг кошти у розмірі, який визначений з урахуванням ставки орендної плати, яка визначена у рішеннях органу місцевого самоврядування, оскільки сторонами не погоджено розмір орендної плати.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки, в даному випадку, ставка орендної плати за користування земельною ділянкою (кадастровий номер :03:003:0089 ) з цільовим призначенням 10.07 для рибогосподарських потреб є встановленою для всієї території Золотоніської територіальної громади на підставі рішень Золотінської міської ради від 22.06.2021 №9-4/VIII та від 28.06.2022 №21-4/VIII, - в розмірі 12% від її нормативної грошої оцінки, загальний розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку за період з 05.04.2022 року по 30.09.2024 року складає 235 399,22 грн.

Колегія суддів зазначає, що відсутність укладеного з відповідачем договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0089, жодним чином не впливає не ставку орендної плати за користування земельною ділянкою, плата за яку встановлена в розмірі 12% від її нормативної грошої оцінки.

До того ж висновок суду першої інстанцїі про те, що річна сума платежу, яка мала сплачуватись відповідачем, має дорівнювати 3 відсоткам її нормативно грошової оцінки, з посиланням на норми пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України є помилковим, оскільки відповідна норма закону визначає, що річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку - для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

Так, зі змісту рішень Золотінської міської ради від 22.06.2021 №9-4/VIII та від 28.06.2022 №21-4/VII вбачається, що розмір земельного податку для земельної ділянки з кадастровим номер :03:003:0089 з цільовим призначенням 10.07 для рибогосподарських потреб встановлений на рівні 12% від її нормативної грошової оцінки.

Вітак, розмір орендної плати не може бути меншим за встановлений рішеннями Ради розміром земельного податку - 12%.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).

За наведених обставин, при розрахунку розміру орендної плати за землю позивачем правомірно застосовано відсоткову ставку у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги Золотоніської міської ради про стягнення 235 399,22 грн підлягають задоволенню.

Щодо здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, згідно із положеннями частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

В пунктах 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 12 600,00 грн Золотоніською міською радою до суду надано: договір про надання правової (правничої) допомоги №333-24 від 15.01.2024, який укладений між виконавчим комітетом Золотоніської міської ради в особі секретаря Золотоніської міської ради Сьомак Н.О. (клієнт) та адвокатським бюро Дмитра Сизька (бюро), акт приймання передачі наданої правової (правничої) допомоги №8 від 23.10.2024 та платіжну інструкцію №24/10/2024 про сплату виконавчим комітетом Золотоніської міської ради на користь адвокатського бюро 12 600,00 грн витрат на правову допомогу.

Згідно з пунктом 1.1 договору про надання правової (правничої) допомоги №333-24 від 15.01.2024 бюро приймає на себе зобов`язання надавати послуги з адвокатської діяльності, код ДК - 79110000-8 (послуги), в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, виконавчому комітету Золотоніської міської ради та/або Золотоніській міській раді, а клієнт зобов`язаний оплатити вартість цих послуг та компенсувати (оплатити) витрати, пов`язані з виконанням його доручень, у порядку та строку обумовлені сторонами у договорі.

За надання послуг, передбачених у пункті 1.2 договору клієнт в межах встановленої сторонами ціни договору оплачує бюро їхню вартість, з розрахунку встановленої вартості 1 години надання послуг бюро в розмірі 1800,00 грн, а також зобов`язується компенсувати (оплатити) на користь бюро суму витрат, пов`язаних з виконанням його завдань і доручень (пункт 3.2 договору про надання правової (правничої) допомоги №333-24 від 15.01.2024).

Результати розгляду справи (результати надання послуг) не впливають на зобов`язання клієнта провести повний розрахунок в порядку визначеному пунктом 3.2 договору за надані послуги (пункт 3.4 договору про надання правової (правничої) допомоги №333-24 від 15.01.2024).

Клієнт проводить оплату наданих бюро послуг та гонорару успіху протягом 5 робочих днів з дня підписання акту чи настання подій, передбачених у пунктах 3.3 чи 3.6 договору (пункт 3.7 договору про надання правової (правничої) допомоги №333-24 від 15.01.2024).

23.10.2024 між клієнтом та бюро було підписано акт приймання передачі наданої правової (правничої) допомоги №8 від 23.10.2024, згідно з яким бюро передало, а клієнт прийняв правову (правничу) допомогу, що була надана в межах справи за позовом Золотоніської міської ради до Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець" про стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення права на неї в розмірі 235 399,22 грн, а саме: ознайомлення з документами, наданими клієнтом для підготовки позовної заяви, здійснення правової оцінки спірних правовідносин та визначення підстав і предмета позову, формування правової позиції по справі - 1 година на загальну суму 1800,00 грн; підготовка позовної заяви (з додатками) про стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення права на неї в розмірі 235 399,22 грн - 5 годин на загальну суму 9000,00 грн; підготовка заяв і клопотань з процесуальних питань (попередній розрахунок суми судових витрат, клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження) - 1 година на загальну суму 1800,00 грн. Загальна вартість наданої правової (правничої) допомоги за цим актом складає 12600,00 грн. Клієнт зобов`язався повністю сплатити на користь бюро вартість правової допомоги за цим актом в строк не пізніше 5 календарних днів після підписання цього акту у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок бюро та підтверджує, що перераховані в цьому акти послуги надані у погодженому сторонами обсязі, а також те, що не має претензій до бюро стосовно отриманої правової допомоги.

Суд апеляційної інстанції, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання професійної правничої допомоги, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для справи, враховуючи відсутність заперечень відповідача проти заявленого позивачем розміру адвокатських витрат, вважає про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь Золотоніської міської ради витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 600,00 грн.

При цьому апеляційним судом враховано, що суд першої інстанції частково задовольняючи заяву позивача про стягнення суми судових витрат, дійшов виснову про обгрунтованість заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, однак, оскільки суд частково задовольнив позовні вимоги, заява позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката підлягала до часткового задоволення.

Враховуючи що позов за висновком апеляційного суду підлягає задоволенню у повному обсязі, то заявлений позивач розмір понесених витрат на професійу правничу допомогу, який визнаний судом обгурнтованим у заявленому позивачем розмірі, пілдягає стягненню з відповідача у розмірі 12 600,00 грн.

Відповідно до статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Золотоніської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом задоволення позовних вимог про стягнення з Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець" безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без належних правових підстав у розмірі 235 399,22 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги розподіляються у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Золотоніської міської ради задовольнити.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 07.01.2025 у справі №925/1417/24 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

" 1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець" (село Домантове, Золотоніський район, Черкаська область, 19754, ідентифікаційний код 02799473) на користь Золотоніської міської ради (вулиця Садовий Проїзд, 8, місто Золотоноша, Черкаська область, 19702, ідентифікаційний код 26536152) 235 399,22 грн безпідставно збережених коштів, 12 600,00 грн витрат на правову допомогу та 3 530,99 грн судового збору."

Стягнути з Приватного сільськогосподарського риболовецько-промислового підприємства "Дніпровець" на користь Золотоніської міської ради витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 542,00 грн.

Матеріали справи №925/1417/24 повернути Господарському суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді О.М. Сибіга

Г.А. Кравчук