ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 921/2/21(921/744/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М.,

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі представників судового засідання відповідно протоколу судового засідання від 16.04.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАММОН"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024

у справі № 921/2/21(921/744/21)

за позовом Приватного підприємства "Да-Руся"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАММОН",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,

про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки і нерухомого майна та визнання права власності

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" в особі ліквідатора Шимечка А.Я.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАММОН",

про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки і нерухомого майна та визнання права власності

в межах справи №921/2/21

про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод"

ВСТАНОВИВ:

1. У провадженні Господарського суду Тернопільської області перебуває справа №921/2/21 про банкрутство ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод», відкрита ухвалою суду від 14.07.2021.

2. Постановою Господарського суду Тернопільської області від 20.07.2022 у цій справі припинено процедуру розпорядження майном боржника; ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру, а ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого Шимечка А.Я.

3. ПрАТ «Да-Руся» подало до Господарського суду Тернопільської області 15.11.2021 позовну заяву до ТОВ «Маммон» про витребування з чужого незаконного володіння будівлі складської дільниці № 2, загальною площею 1122,4 кв.м., що знаходяться у м. Тернополі по вул. Полковника Нечая, 25Б та земельної ділянки загальною площею 0,2315 га за цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з кадастровим номером :02:01:0050, що розташована у м.Тернополі по вул. Полковника Нечая, 25.

4. 07.02.2022 ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» в особі ліквідатора Шимечка А.Я. подав заяву як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору з аналогічними позовними вимогами до того ж відповідача - ТОВ «Маммон» про витребування з чужого незаконного володіння будівлі складської дільниці № 2, загальною площею 1122,4 кв.м., що знаходяться у м. Тернополі по вул. Полковника Нечая, 25Б та земельної ділянки загальною площею 0,2315 га за цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з кадастровим номером :02:01:0050, що розташована у м.Тернополі по вул. Полковника Нечая, 25.

5. Ухвалою суду першої інстанції від 22.03.2022 прийнято вказану позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору до розгляду разом із первинною позовною заявою ПрАТ «Да-Руся», а наступною ухвалою від 19.05.2022, у зв`язку із тим, що третьою особою у цій справі із самостійними вимогами є товариство, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, відповідно до вимог ст. 7 КУзПБ, справу передано для розгляду в межах такої справи про банкрутство ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод».

5.1. Заява третьої особи із самостійними вимогами обґрунтована тим, що під час укладання перших договорів купівлі-продажі будівлі і земельної ділянки в березні та квітні 2014 року на підставі яких спірне майно вибуло від ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод», незважаючи на те, що у Єдиному державному реєстрі заборон і обтяжень були відсутні записи про іпотеку із забороною відчуження, при наявній чинній іпотеці внаслідок скасування судового рішення касаційною інстанцією попередніх судових рішень про визнання недійсним договору іпотеки, в силу нікчемності таких договорів згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку», які не потребують визнання їх недійсними.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

6. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.05.2023 у справі №921/2/21(921/744/21) відмовлено у задоволенні позовних вимог первісного позивача так і третьої особи із самостійними вимогами до відповідача, з огляду на відсутність підстав для витребування спірного майна, наведені в ч.1,ч.3 ст.388 Цивільного кодексу України.

7. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024 рішення Господарського Тернопільської області від 31.05.2023 у справі №921/2/21(921/744/21) скасовано в частині відмови у позові про витребування об`єктів нерухомого майна. У цій частині прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ "Маммон" (, адреса: 46003, м.Тернопіль, вул. Полковника Нечая, 25) на користь ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод" (, адреса: 46003, м. Тернопіль, вул. Полковника Нечая, 25) таке нерухоме майно:

- будівлю складальної дільниці № 2 загальною площею 1 122,4 кв.м., що розташована: у м. Тернополі по вул. Полковника Нечая, 25а;

- земельну ділянку, кадастровий номер: :02:01:0050, площею 0,2315 га, що розташована у м. Тернополі, вул. Полковника Нечая;

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

7.1. Апеляційний господарський суд переглядав рішення лише в частині відмови у задоволені позовних вимог третьої особи - ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод», оскільки останнім було подано апеляційну скаргу.

7.2. Суд апеляційної інстанції виходив з такого:

- майно вибуло від ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» на користь зацікавлених фізичних осіб, один із яких виконував посадові обов`язки виконавчого органу товариства, а інша, перебувала з ним у зареєстрованих шлюбних відносинах;

- кредитні кошти третьою особою із самостійними вимогами не отримувалися взагалі, але майно вибуло від неї не на виконання кредитних, поручительських зобов`язань;

- хоча в подальшому матеріальні взаємовідносини із первинним іпотекодержателем - Банком були врегульовані за рахунок цього ж майна, проте без участі поручителя - законного власника майна, його контролю за таким погашенням із відомостями про реальний стан кредитної заборгованості іншої особи - позичальника, Кооперативу «Союз».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

8. До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "МАММОН" (підписана адвокатом Магдич О.О.) на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024 у справі №921/2/21(921/744/21), в якій скаржник просить суд скасувати вказану постанову, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.05.2023 у справі №921/2/21(921/744/21) залишити в силі. Також скаржником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження вказаного судового рішення.

8.1. На виконання приписів пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України скаржник в касаційній скарзі у новій редакції, яку було подано 24.12.2024 зазначив, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України у зв`язку з порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Зокрема, суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 1 Протоколу № 1 "Захист власності" до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97- ВР від 17.07.97 ; статтю 12 Закону України "Про іпотеку"; статті 387, 388 Цивільного кодексу України та не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.12.2023 №927/84/19, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 30.07.2020 у справі № 357/7734/18.

Також скаржник вказує, що судом задоволено віндикаційний позов до добросовісного набувача без дотримання вимог ст. 328, 387, 388 ЦК України без врахування правових позицій щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Вважає, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою питання застосування встановлених ст. 42 КУзПБ строків, протягом якого арбітражний керуючий може подавати позови про спростування попередніх майнових дій боржника з метою повернення неправомірно відчуженого майна до ліквідаційної маси банкрута.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

9. Арбітражний керуючий Шимечко Андрій Ярославович, з урахуванням додаткових пояснень та Шевчук Юрій Валерійович просять у відзивах на касаційну скаргу закрити касаційне провадження, у зв`язку з тим, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

10. ТОВ "МАММОН" подано заперечення на відзиви Арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича і Шевчука Юрія Валерійовича та підтримано вимоги касаційної скарги.

11. ТОВ "МАММОН" подано відповідь на додаткові пояснення арбітражного керуючого.

Провадження у Верховному Суді

12. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №921/2/21(921/744/21) визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М., що підтверджується протоколом передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 15.11.2024.

13. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "МАММОН", яка подана на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024 у справі №921/2/21(921/744/21) та призначено до розгляду касаційну скаргу ТОВ "МАММОН" у справі №921/2/21(921/744/21) на 19 березня 2025 року о 12:30 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду.

14. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2025 оголошено перерву в судовому засіданні у справі №921/2/21(921/744/21) за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "МАММОН", яка подана на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024 до 16 квітня 2025 року о 12:00 год. у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. О.Копиленка, 6, зал № 330.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

15. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

16. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

17. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо майна, яке було неодноразово відчужене, можливість захисту порушених прав особи, яка вважає себе власником такого майна, забезпечується пред`явленням віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

18. Власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. При цьому для такого витребування оспорювання всього ланцюгу правочинів, які були укладені після вибуття майна із володіння власника, не є ефективним способом захисту права власника. Подібний за змістом висновок викладений, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17.

19. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги (зокрема, про визнання недійсним правочину), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Подібний за змістом висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/18.

20. При цьому незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

21. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

22. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

23. Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

24. У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

25. Судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини справи.

- 15.07.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» як кредитором та Кооперативом «Союз» як позичальником було укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій №12/05-Гд-07, згідно п.1.1. якого банк надає послуги позичальнику по здійсненню кредитних операцій, а саме: видача кредитів, відкриття кредитних ліній, надання гарантій, контр гарантій, врахування та авалювання векселів. Порядок і умови надання таких послуг визначаються в додаткових договорах, що укладаються в рамках цього договору.

- В подальшому між цими ж сторонами було укладено додаткові угоди до означеного вище генерального договору від 15.02.2008, 27.06.2008 та кредитний договір в межах генерального договору від 21.08.2007 та додатковою угодою до такого від 15.02.2008.

- Для забезпечення виконання умов кредитних договорів позичальником - Кооперативом «Союз», 31.10.2008 між ВАТ «Банк Універсальний» як іпотекодержателем та ВАТ «Тернопільський електромеханічний завод» як майновим поручителем, укладено договір іпотеки, посвідчений 31.10.2008 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. та зареєстрований в реєстрі за №3803.

- Відповідно до умов даного договору іпотеки, таким забезпечувалося повернення основним позичальником сума 7 827 500, 00 грн отриманих кредитних коштів.

- Згідно п.1.1. договору іпотеки іпотекодавець передав в іпотеку наступне нерухоме майно: будівлі та споруди із 7-ми найменувань, до переліку якого і увійшла будівля складальної дільниці №2, під літерою Б, Б', загальною площею 1100,6 кв.м., що знаходяться за адресою: м.Тернопіль, вул. Полковника Нечая, 25 та земельну ділянку, на якій знаходяться будівлі та споруди, що є виділеною в натурі та межі якої визначено на місцевості за адресою: м. Тернопіль, вул. Полковника Нечая,25, площею 0,9953 га, кадастровий номер :02:0110038

- Згідно п.п.2.1.1.п.2.1. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань за будь-яким із кредитних договорів, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

- Згідно п.п.2.4.1., п.п.2.4.2. п.2.4. договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний відповідно не порушувати прав іпотекодержателя, що надані останньому Законом України «Про іпотеку» та виконувати обов`язки, що покладені на іпотекодавця згідно цього Закону.

- Вказаний договір іпотеки 31.10.2008 посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. та зареєстровано в реєстрі заборони за №3804 та 3805 заборони відчуження зазначених в договорі будівель та споруд і земельної ділянки, які належать ВАТ «Тернопільський електромеханічний завод» до повного погашення боргу, забезпеченого цим договором іпотеки або розірвання цього договору.

- Рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/452/13-г/7 від 05.06.2013, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2013, за позовом ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» до відповідачів: Кооперативу «Союз»; ПАТ «Банк Універсальний», визнано недійсним договір іпотеки від 31.10.2008.

- Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014 рішення господарського суду Тернопільської області від 05.06.2013 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2013 у вказаній справі №921/452/13-г/7 в частині визнання недійсним договору іпотеки від 31.10.2008 скасовано з передачею в цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

- Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 15.12.2016 в позові відмовлено, а постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 таке рішення суду першої інстанції залишено без змін.

- Постановою Вищого господарського суду України від 23.10.2017, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, залишено без змін.

- Після ухвалення постанови Львівським апеляційним господарським судом від 19.12.2013 якою іпотечний договір визнаний недійсним та таке рішення вступило в законну силу і в період до скасування попередніх судових рішень у цій справі постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014, з 19.12.2013 до 16.06.2014, за заявами ВАТ «Тернопільський електромеханічний завод» відповідно до витягу №21537393 від 31.10.2018, вилучено з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи №3804 та 3805, внесені під час посвідчення договору іпотеки відповідно до витягів №№21536939 та 21537008 від 31.10.2008 щодо спірної будівлі та земельної ділянки.

- Окрім цього, у вказаний вище час, на підставі свідоцтв про право власності №19400973 від 22.03.2014 та №20032189 від 04.04.2014, зареєстровано нове право власності з іншими реєстраційними номерами 20032189 та 19400973 об`єктів нерухомого майна за ВАТ «Тернопільський електромеханічний завод».

- При цьому, вказані об`єкти нерухомого майна за такою новою реєстрацією були змінені в частині присвоєння інших реєстраційних номерів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а земельна ділянка ще додатково поділена, і стала меншої площі 0,2315 га, а дії посадових осіб ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» хоча і носять формально законний характер (оскільки власник не змінився на що звернув увагу суд першої інстанції), але це стало єдиною і можливою підставою для унеможливлення в подальшому повернути записи в Реєстр іпотек та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в частині заборони і обтяження іпотекою після скасування незаконних рішень судів попередніх двох інстанцій судом касаційної інстанції і подальшого відчуження цих об`єктів нерухомого майна зацікавленим особам.

- Завдяки такій новій державній реєстрації, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажі нежитлового приміщення від 03.04.2014, ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» в особі директора ОСОБА_3 продало, а фізична особа ОСОБА_2 купила будівлю складу дільниці №2 площею 1 100,6 м.кв., що розташована у м.Тернополі, 25Б за ціною 1 592 711 грн, які покупець згідно п. 6 зобов`язувалася сплатити до 03.03.2014. Фактично, виходячи із змісту вказаного п.6 цього договору, враховуючи дату, до якої повинні бути сплачені кошти та дату укладення договору, такі грошові кошти ОСОБА_2 повинні були б бути сплачені продавцю ще до його укладання.

- В матеріалах справи докази сплати суми 1 592 711 грн покупцем продавцю відсутні, про обставини та умови сплати, сторонами не зазначено.

- 06.01.2015 укладено аналогічного змісту нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,2315 га з кадастровим номером :02:011:0050, на якій згідно п. 3 такого договору знаходиться, будівля складальної дільниці № 2 площею 1 100,6 м.кв., яке належить покупцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23.01.2015 тим же приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., що і цей договір.

-Згідно умов п. 4 цього договору, продаж здійснено за ціною 638 348,4 грн, які продавець готівкою отримав від покупця до укладання і посвідчення цього договору.

- Вказаний договір також від імені продавця підписано головою правління ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 , який в той час був головою Наглядової ради цього ж товариства-продавця.

26. Апеляційний господарський суд дійшов до висновків про те, що усне твердження зацікавлених представників сторін договорів купівлі-продажі будівлі і земельної ділянки, яке письмово шляхом вчинення нотаріусом нотаріальної дії не є належним, допустимим і достовірним доказом проведення господарської операції, відповідно до вимог ст.ст. 76-78 ГПК України, в той час, як таким належним доказом міг би бути лише письмово оформлений документ з переліком інформації, що передбачений ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» у редакції станом на дату вчинення таких правочинів.

27. З цього приводу, суд другої інстанції констатував неоплатність договорів купівлі-продажу будівлі та земельної ділянки від 03.04.2014 та 26.01.2015.

28. Окрім цього, надаючи правову оцінку означеним вище двом первинним договорам купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на дату їх укладання, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

29. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

30 Крім того, суд другої інстанції врахував, правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц, відповідно до яких, у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

31. Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про недійсність таких договорів відчуження будівлі і земельної ділянки в силу закону, оскільки спірні об`єкти нерухомого майна (будівля і земельна ділянка) входили у перелік предметів іпотеки, продовжують існувати на час розгляду справи як окремі (з окремими ідентифікуючими ознаками) об`єкти нерухомого майна, іпотека юридично не припинялася і існує на даний час, доказів надання згоди іпотекодержателя - АТ «Банк Універсальний» на відчуження предмету іпотеки сторонами не надано і відповідно такі в матеріалах справи відсутні.

32. Також, суд другої інстанції дійшов до висновку, що оскільки означені вище договори є в силу закону недійсними, відповідно об`єкти нерухомого майна, які були предметом таких договорів, вибули із власності ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» поза його волею.

33. Суд апеляційної інстанції, також, встановив, що в подальшому, після смерті ОСОБА_2 , на підставі нотаріального свідоцтва про право на спадщину згідно закону, об`єкт нерухомого майна - будівля, успадкована її чоловіком ОСОБА_4 , який на дати укладення договорів був головою Наглядової ради ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» і 23.01.2015 зареєстровано за ним право власності.

34. У листопаді 2016 року єдиний засновник (власник) та директор ПП «Да-Руся» та одночасно голова Наглядової ради ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» ОСОБА_4 вніс до статутного капіталу ПП «Да-Руся» будівлю складальної дільниці № 2 загальною площею 1100,6 кв.м. та земельну ділянку з кадастровим номером , внаслідок чого 15.11.2016 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 18.02.2015 та довідки № 6/16 від 01.12.2016, виданої ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області», об`єкти нерухомого майна -(будівля і земельна ділянка) зареєстровані на праві власності за вказаним приватним підприємством. Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровано 17.11.2016 ОСОБА_5 , державним реєстратором Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 32400477 та 32401105 від 17.11.2016). Крім того, при вказаній реєстрації була змінена загальна площа будівлі складальної дільниці № 2 - з 1 100,6 кв. м. на 1 122,4 кв.м., а площа земельної ділянки залишилася незмінною.

35. У липні 2019 року ОСОБА_4 помер, його частку в статутному капіталі ПП «Да-Руся» у лютому 2020 року успадкував його син ОСОБА_6 , який призначив себе директором та був таким станом на дату відкриття провадження у цій справі.

36. Також, суд другої інстанції встановив, що у квітні 2019 року іпотекодержатель ВАТ (АТ) «Банк Універсальний» продав право вимоги за кредитними договорами та за договором іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», яке надалі продало ці права вимоги ОСОБА_1 на підставі договору від 12.04.2019, посвідченого Ломакіною Л.В., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу (реєстр за № 385), за яким ОСОБА_1 набув право вимоги.

37. В подальшому, на підставі договору іпотеки від 31.10.2008, вимоги про усунення порушень про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_1 б/н від 15.07.2019, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12.04.2019, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. (реєстр за № 385) та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12.04.2019, посвідченого тим же нотаріусом, право власності на вказаний об`єкт (будівлю) перейшло до ОСОБА_1 і зареєстровано 29.08.2019 тим приватним нотаріусом на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 48444064 від 29.08.2019).

38. Надалі, 06.09.2019 ОСОБА_1 , як єдиний учасник ТОВ «Маммон» вніс до статутного капіталу цього товариства будівлю складальної дільниці № 2, внаслідок чого останнє стало його власником на підставі акту приймання-передавання нерухомого майна до статутного капіталу б/н від 04.09.2019 та рішення засновника про збільшення статутного капіталу товариства № 2 від 04.09.2019. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано 06.09.2019 ОСОБА_7 , державним реєстратором Шманьківчицької сільської ради Чортківського району Тернопільської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 48605099 від 10.09.2019.

39. У лютому 2020 ОСОБА_1 продав 100% статутного капіталу ТОВ «Мамон» ОСОБА_8 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

40. Отже, як встановив апеляційний господарський суд, на дату подання позову у цій справі, власником будівлі складальної дільниці № 2 площею 1 122,4 кв.м. і земельної ділянки з кадастровим номером площею 0, 2315 га є ТОВ «Маммон».

41. Надаючи правовий аналіз вказаним вище додатковим обставинам, суд апеляційної інстанції дійшов до висновків про те, що ТОВ «Маммон» є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки не міг знати про те, що вперше спірне нерухоме майно вибуло від ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» незаконно і поза його волею та на підставі безоплатних договорів.

42. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» в особі ліквідатора Шимечка А.Я. в частині витребування об`єктів нерухомого майна, суд другої інстанції виходив з того, що майно вибуло від ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» на користь зацікавлених фізичних осіб, один із яких виконував посадові обов`язки виконавчого органу товариства, а інша, перебувала з ним у зареєстрованих шлюбних відносинах; хоча в подальшому матеріальні взаємовідносини із первинним іпотекодержателем - Банком були врегульовані за рахунок цього ж майна, проте без участі поручителя - законного власника майна, його контролю за таким погашенням із відомостями про реальний стан кредитної заборгованості іншої особи - позичальника, Кооперативу «Союз».

43. Оцінюючи обґрунтованість висновку апеляційного господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо витребування майна у відповідача, Верховний Суд виходить з такого.

44. Відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

45. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

46. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, шляхом подання віндикаційного позову майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину.

47. Водночас наявність у власника права на витребування майна залежить передусім від того, на якій підставі чи за її відсутності набувач заволодів спірним майном і, відповідно, чи є такий набувач добросовісним, а також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник передав це майно у володіння, адже коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є обмеженим.

48. Чинне законодавство України не пов`язує можливість або неможливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності або відсутності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу угод договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності або відсутності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу угод, за якими здійснювалося відчуження майна.

49 У постанові від 03.10.2018 у справі №906/1765/15 Верховний Суд у контексті застосування норм права до правовідносин з витребування майна банкрута, яке було відчужено за оспорюваним правочином, дійшов висновку, що з урахуванням приписів ст.ст. 216, 388 ЦК України за умови, якщо відповідний договір купівлі-продажу було судовим рішенням визнано недійсним, зазначена обставина є свідченням того, що майно за такими договорами вибуло всупереч волі власника.

50. Верховний Суд у постанові від 01.08.2019 у справі №908/439/18 зазначив, що вибуття майна з володіння власника або особи, якій власник передав майно у володіння, не з їхньої волі може відбуватися, коли вчиняється правочин. Такими правочинами є правочини фізичних осіб, вчинені за межами їх дієздатності (ст.ст. 221-223, 226 ЦК України); правочини, вчинені без дозволу органів опіки і піклування (ст. 224 ЦК України); правочини, вчинені під впливом помилки (ст. 229 ЦК України), обману (ст. 230 ЦК України), насильства (ст. 231 ЦК України); правочини, вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України); правочини, вчинені від імені юридичної особи особою, що не мала повноважень діяти від імені юридичної особи, та не підтверджені діями юридичної особи про визнання такого правочину.

51. Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що господарський суд другої інстанції, обґрунтовано встановивши обставини нікчемності договорів купівлі-продажі будівлі і земельної ділянки на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , надав правильну правову оцінку таким діям ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод», вказавши що вони свідчать про відсутність у боржника волі на законне відчуження цього майна.

52. Оскільки в цьому випадку судом другої інстанції встановлено, що нерухоме майно вибуло поза волею власника (боржника - ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод»), то висновки про наявність підстав для витребування майна від Товариства з обмеженою відповідальністю "МАММОН" є правильними.

53. При цьому, переоцінка доказів надання нової оцінки доказам у справі в силу вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

54. Щодо доводів скаржника про те, що відповідач є добросовісним набувачем, слід зазначити, що наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна з огляду на зміст статті 388 Цивільного кодексу України не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

55. Відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України майно, яке вибуло не за волею власника може бути витребувано у добросовісного набувача. Тому при вибутті майна поза волею власника добросовісність набувача не перешкоджає витребуванню майна.

56. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

57. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

58. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

59. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

60. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

61. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

62. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

63. Право витребувати нерухоме майно з огляду на доведену незаконність і безпідставність його відчуження передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

64. Оскільки, судом апеляційної інстанції встановлено, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. То повернення у власність позивача вказаного нерухомого майна, відчуженого поза його волею переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.

65. Також, пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод», поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно.

66. Враховуючи наведене, єдиним можливим, в цьому випадку, способом поновлення порушеного права ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» на володіння спірним майном, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін в контексті спірного майна у стан, який існував до його відчуження, є саме витребування належного ПАТ «Тернопільський електромеханічний завод» майна.

67. Віндикація в межах провадження у справі про банкрутство є не лише способом консолідації ліквідаційної маси, оскільки захист права власності боржника, з урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, також презюмується. Такий захист спрямований на попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном саме власником, в тому числі власником, який є боржником у провадженні у справі про банкрутство, оскільки власник майна наділений в тому числі правом на погашення власних боргів за рахунок належного йому майна. Повернення майна може прямо вплинути як на діяльність юридичної особи-боржника в цілому, так і на права керівників юридичної особи, так і на її учасників.

68. Відтак, втручання у право ТОВ «МАММОН» на володіння майном в цьому випадку переслідує легітимну мету.

69. З огляду на викладене, аргументи скаржника визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими.

70. Також, слід звернути увагу скаржника, що у пункті 60 постанови СП КГС ВС від 22.05.2024 у справі №924/408/21 (924/287/23) зазначено: "укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів", що не суперечить висновкам суду апеляційної інстанції у цій справі.

71. Посилання скаржника на те, що при ухвалені оскаржуваних рішень суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що перераховані у касаційній скарзі, також підлягають відхиленню.

72. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

73. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

74. Висновки у зазначених скаржником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

75. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

76. Зі змісту постанови апеляційного господарського суду вбачається, що у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції надав оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73- 80, 86, 300 ГПК України.

77. Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

78. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

79. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

80. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

81. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.

Розподіл судових витрат

82. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАММОН» залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2024 у справі №921/2/21(921/744/21) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.І. Картере

К.М. Огороднік