ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2025 р. м. Київ Справа №911/2748/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Нафтотрейдингова Компанія» (04073, м.Київ, пров.Куренівський, 19/5, оф.219)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профі Євро Груп» (08130 Київська обл., с.Петропавлівська Борщагівка, вул.Черкаська, 26)

про стягнення 752979,66 грн

Суддя Третьякова О.О.

Секретар судового засідання Капля Є.В.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Нафтотрейдингова Компанія» (далі позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Профі Євро Груп» (далі відповідач) 752979,66 грн заборгованості за договором поставки.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем як покупцем грошових зобов`язань з оплати позивачу як постачальнику вартості поставленого товару (дизельного палива) вартістю 713184,00 грн за видатковою накладною №572 від 25.02.2020 та вартістю 667542,00 грн за видатковою накладною №725 від 05.03.2020.

З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 752979,66 грн, з яких 430726,00 грн основний борг (неоплачений залишок вартості поставленого товару), 264210,15 грн інфляційне збільшення та 58043,50 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.10.2024 у справі №911/2748/24 зазначений позов залишено без руху в порядку ст.174 Господарського процесуального кодексу України для усунення недоліків позовної заяви.

В установлений строк позивач надав суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою усунув недоліки первісної позовної заяви

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.11.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі №911/2748/24, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для реалізації ними їхніх процесуальних прав, роз`яснено відповідачу про обов`язок зареєструвати електронний кабінет ЄСІТС, підготовче засідання призначено на 05.12.2024. Ухвала суду від 05.11.2024 про відкриття провадження у справі доставлена позивачу в електронний кабінет, а відповідачу, який не має зареєстрованого кабінету ЄСІТС, направлена рекомендованим поштовими відправленням від 07.11.2024 №772, яке відділенням поштового зв`язку за місцезнаходженням відповідача повернуто до суду 23.12.2024 без вручення, причина невручення відповідачу за закінченням терміну зберігання.

У підготовче засідання 05.12.2024 з`явився представник позивача, відповідач не з`явився відповідач, про причини неявки суд не повідомив, протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 16.01.2024. Про відкладення підготовчого засідання відповідача повідомлено ухвалою суду від 05.12.2024, яка направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправленням від 26.12.2024 №297, яке відділенням поштового зв`язку за місцезнаходженням відповідача повернуто до суду 11.01.2025 без вручення, причина невручення відповідачу адресат відсутній за адресою.

У підготовче засідання 16.01.2024 з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідач не з`явився відповідач, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження та призначив справу для судового розгляду по суті на 06.02.2025. Про призначення справи до судового розгляду по суті відповідача, який не з`явився в підготовче засідання, повідомлено ухвалою суду від 16.01.2025, яка направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправленням від 23.01.2025 №384, яке відділенням поштового зв`язку за місцезнаходженням відповідача повернуто до суду 03.02.2025 без вручення, причина невручення відповідачу адресат відсутній за адресою.

У судове засідання 06.02.2025 з`явився представник позивача, не з`явився відповідач, який про причини неявки суд не повідомив, протокольною ухвалою судове засідання відкладено на 20.02.2025. Про відкладення судового засідання відповідача повідомлено ухвалою суду від 06.02.2025, яка направлена відповідачу рекомендованими поштовими відправленнями від 11.02.2025 №058 та №913, які відділенням поштового зв`язку за місцезнаходженням відповідача повернуті до суду 07.03.2025 без вручення, причина невручення відповідачу за закінченням терміну зберігання.

20.02.2025 судове засідання у справі №911/2748/24 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Третьякової О.О. на лікарняному, ухвалою суду від 03.03.2025 судове засідання призначено на 20.03.2025. Про призначення судового засідання сторін повідомлено ухвалою суду від 03.03.2025, яка позивачу доставлена в електронний кабінет, а відповідачу направлена рекомендованим поштовим відправленням від 05.03.2025 №501, яке відділенням поштового зв`язку за місцезнаходженням відповідача повернуто до суду 27.03.2025 без вручення, причина невручення відповідачу за закінченням терміну зберігання.

У судове засідання 20.03.2025 сторони не з`явились. Ухвалою суду від 20.03.2025 судове засідання відкладено на 03.04.2025. Ухвала суду від 20.03.2025 про відкладення судового засідання доставлена позивачу в електронний кабінет, а відповідачу направлена рекомендованим поштовим відправленням від 25.03.2025 №843.

У судове засідання 03.04.2025 сторони не з`явились, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, при цьому судом були вчинені усі належні дії для повідомлення відповідача про розгляд цієї справи..

Щодо повідомлення відповідача про розгляд справи суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.07.1984 у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п.1 ст.6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі. За приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до ч.1 ст.2 та ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач як юридична особа відповідно до ч.6 ст.6 Господарського процесуального кодексу України зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет для отримання процесуальних документів, у т.ч. повідомлень суду про судові засідання, однак відповідач вказаний обов`язок не виконав.

Крім того, суд зазначає, що відповідач про наявність справи №911/2748/24 був повідомлений неодноразово шляхом направлення на адресу його місцезнаходження згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань поштових відправлень з ухвалами суду у даній справі, в т.ч. копії ухвали суду від 05.11.2024 про відкриття провадження у справі з роз`ясненням обов`язку зареєструвати електронний кабінет. При цьому відповідно до ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Також відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, одержувати чи не одержувати адресовану стороні поштову кореспонденцію у відділенні поштового зв`язку є правом самої сторони, яким сторона розпоряджається на власний розсуд, а тому у разі невчинення самим відповідачем дій щодо одержання у розумний строк адресованої відповідачу поштової кореспонденції вказана суб`єктивна поведінка відповідача не може розцінюватись як порушення права самого відповідача на інформацію про дату, час і місце розгляду його справи і відповідач має самостійно нести ризик невчинення ним дій щодо фактичного одержання у розумний строк адресованої стороні поштової кореспонденції.

Крім того, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач у судові засідання не з`являвся, відзив на позов на подав, про поважні причини неявки та неподання відзиву суд не повідомляв.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами за відсутності сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги та з`ясувавши всі фактичні обставин справи, на яких вони ґрунтуються, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

13.11.2019 між ТОВ «Українська Нафтотрейдингова Компанія» в якості постачальника (позивач у справі) та ТОВ «Профі Євро Груп» в якості покупця (відповідач у справі) був укладений Договір поставки нафтопродуктів №347 (далі договір).

Як випливає із пункту 1.1 цього договору за цим договором позивач як постачальник зобов`язався передати у погоджені строки, а відповідач як покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, нафтопродукти, іменовані далі товар, найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

Номенклатура товару, його кількість, ціна встановлюються сторонами за обопільною згодою на основі заявок покупця й зазначаються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар, котрі являються специфікацією в розумінні ст.266 Господарського кодексу та складають невід`ємну частину цього договору (пункти 1.2 договору).

Відповідно до пунктів 1.5 та 2.2 договору поставка товару здійснюється протягом 3 робочих днів з дати узгодження замовлення покупця на умовах Інкотермс (в редакції 2010 року) CPT (пункт призначення, вказаний покупцем в заявці) або EXW (резервуар нафтобази, вказаний постачальником). Базис поставки тої чи іншої партії товару визначається згідно заявки на постачання товару.

У відповідності до пункту 2.3 договору постачальник зобов`язаний в строк 3 робочих днів з дати узгодження замовлення покупця відвантажити покупцю партію товару, а покупець зобов`язується її прийняти. У випадку поставки товару за цим договором на умовах EXW покупець зобов`язаний прийняти у своє розпорядження товар (партію товару) у строк не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, а у випадку порушення покупцем цього строку постачальник має право повернути грошові кошти покупцю.

Відповідно до п.2.1 договору товар поставляється погодженими партіями. Поставка товару підтверджується накладними документами на товар (видатковими накладними та/або актами приймання-передачі, товарно-транспортними накладними), які підписані представниками сторін.

В пункті 3.1 договору встановлено, що ціна цього договору визначається кількістю отриманого та оплаченого товару покупцем протягом всього строку дії договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та накладних документах.

Наявними у матеріалах справи доказами, які не спростовані відповідачем, підтверджується що позивач як постачальник виставив відповідачу як покупцю за договором рахунок №511 від 25.02.2020 на оплату нафтопродуктів (паливо дизельне в кількості 38000 літрів за ціною 15,64 грн/літр без урахування ПДВ ) загальною вартістю 713184,00 грн, який відповідач оплатив лише частково 26.02.2020 в сумі 700000,00 грн, недоплата 13184,00 грн.

Також, позивач як постачальник виставив відповідачу як покупцю за договором рахунок №659 від 04.03.2020 на оплату нафтопродуктів (паливо дизельне в кількості 35500 літрів за ціною 15,67 грн/літр без урахування ПДВ) загальною вартістю 667542,00 грн, який відповідач оплатив лише частково 05.03.2020 в сумі 200000,00 грн та 06.03.2020 в сумі 50000,00 грн, недоплата 430726,00 грн.

Також, позивачем у зв`язку з поставкою товару відповідачу оформлені видаткові накладні, а саме видаткова накладна №572 від 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та видаткова накладна №725 від 05.03.2020 на суму 667542,00 грн.

Крім того, позивачем у зв`язку з поставкою товару відповідачу виписані податкові накладні за правилом «першої події», а саме податкова накладна №241 від 25.02.2020 на суму 713184,00 грн з урахуванням ПДВ та податкова накладна №142 від 05.03.2020 на суму 667542,00 грн з урахуванням ПДВ.

Вказані докази наведені судом в таблиці нижче, а саме:

Видаткова накладнаПодаткова накладнаРахунок на оплатуЧасткова оплатаБорг
№ДатаСума, грн№ДатаСума, грнДата та №Сума, грнДата та № п/дСума, грнСума, грн
57225.02.24125.02..02.20 №6.02.2020 №275150000
Той же 26.02.2020 №3184
72505.03.14205.03..03.20 №5.03.2020 №295200000
Той же 06.03.2020 №7542
Всього:430726
Загальна недоплата відповідача, виходячи із вказаних доказів, (основний борг) становить 430726,00 грн.

Оформлені позивачем у зв`язку з поставкою товару відповідачу видаткова накладна №572 від 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та видаткова накладна №725 від 05.03.2020 на суму 667542,00 грн відповідачем не підписані та були направлені позивачем відповідачу для підписання 15.08.2024, що підтверджується фіскальним чеком «Укрпошти» та описом поштового відправлення №946.

З метою врегулювання спору в позасудовому порядку позивач звертався до відповідача з претензією від 16.09.2024 №16/09-5, в якій просив відповідача сплатити основний борг сумі 430726,00 грн, а також нараховані інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідач відповіді на вказану претензію не надав, видаткові накладні не підписав, борг, про який зазначав позивач у претензії, не оплатив.

Звертаючись до Господарського суду Київської області з даним позовом до відповідача про стягнення 430726,00 грн основного боргу, 264210,15 грн інфляційних втрат та 58043,50 грн 3% річних, позивач посилається на невиконання відповідачем вказаних грошових зобов`язань, що виникли на підставі укладеного між сторонами договору поставки.

Відповідач свої правом на подання відзиву на позов не скористався.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд виходить з того, що між сторонами на підставі договору поставки нафтопродуктів від 13.11.2019 №347 (тут і далі договір) виникли майнові правовідносини за договором поставки, який є різновидом договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до ч.1 та 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Також відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом положень ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Надаючи оцінку доводам позивача та наданим ним доказам щодо здійснення позивачем поставки відповідачу за договором товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та 05.03.2020 на суму 667542,00 грн, суд зазначає, що відповідно до ч.1 та 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Також відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Як вказував з цього приводу Верховний Суд у постанові від 21.08.2020 у справі №904/2357/20, стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Суд відмічає, що хоча видаткова накладна №572 від 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та видаткова накладна №725 від 05.03.2020 на суму 667542,00 грн відповідачем не підписані, тим не менш надані позивачем докази з більшою вірогідністю вказують на те, що факти поставки товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та 05.03.2020 на суму 667542,00 грн мали місце. Ці докази відповідачем не спростовані та відповідачем, в свою чергу, не надано ніяких доказів на спростування цих фактів поставки товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та 05.03.2020 на суму 667542,00 грн.

Так, із наданих позивачем доказів, які не спростовані відповідачем, вбачається, що у зв`язку з поставкою товару відповідачу 25.02.2020 на суму 713184,00 грн позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №511 від 25.02.2020 на суму 713184,00 грн, який відповідач оплатив частково 26.02.2020. Крім того, позивач 25.02.2020 за правилом «першої події» виписав податкову накладну №572, яка свідчить про фактичну поставку товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн.

А у зв`язку з поставкою товару відповідачу 05.03.2020 на суму 667542,00 грн позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №659 від 04.03.2020 на суму 667542,00 грн, який відповідач оплатив частково 05.03.2020 та 06.03.2020. Крім того, позивач 05.03.2020 за правилом «першої події» виписав податкову накладну №725, яка свідчить про фактичну поставку товару 05.03.2020 на суму 667542,00 грн.

Наведені докази, які не спростовані відповідачем, а також факти часткової оплати відповідачем рахунків позивача та умови підписаного відповідачем договору, відповідно до пунктів 1.2 та 2.1 якого товари поставляються погодженими партіями і при цьому номенклатура товару, його кількість та ціна можуть узгоджуватись сторонами за обопільною згодою у т.ч. в рахунках-фактурах, з більшою вірогідністю вказують на те, що у такий спосіб між позивачем та відповідачем була погоджена поставка партії товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та поставка партії товару 05.03.2020 на суму 667542,00 грн.

Це, у свою чергу, також свідчить про виникнення у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання за договором по оплаті позивачу партії товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та партії товару 05.03.2020 на суму 667542,00 грн.

Відповідач факту виникнення у нього грошового зобов`язання за договором по оплаті позивачу партії товару 25.02.2020 на суму 713184,00 грн та партії товару 05.03.2020 на суму 667542,00 грн, а також факту виникнення у відповідача (з урахуванням часткових оплат відповідача позивачу 26.02.2020 в сумі 150000,00 грн, 26.02.2020 в сумі 550000,00 грн, 05.03.2020 в сумі 200000,00 грн та 06.03.2020 в сумі 50000,00 грн) простроченого основного боргу в загальній сумі 430726,00 грн (713184 + 667542 150000 550000 200000 - 50000,00 =430726) не заперечив та не спростував під час розгляду справи.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що основний борг відповідача в сумі 430726,00 грн матеріалами справи підтверджений та підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, позивачем також заявлені у цій справі позовні вимоги про стягнення 264210,15 грн інфляційних втрат та 58043,50 грн 3% річних (нарахованих на суму основного боргу в сукупному розмірі 430726,00 грн за періоди прострочення з 27.02.2020 по 08.10.2024, з яких основний борг в розмірі 13184,00 грн у періоді прострочення з 27.02.2020 по 08.10.2024 та основний борг в розмірі 417542,00 грн у періоді прострочення з 07.03.2020 по 08.10.2024).

Відповідно до ст.536 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіряючи розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок відповідає вказаним положенням законодавства та обставинам справи та є вірним.

Отже, з відповідача на користь позивача за прострочення сплати основного боргу в розмірі 430726,00 грн за періоди прострочення з 27.02.2020 по 08.10.2024 підлягають стягненню також 264210,15 грн інфляційних втрат та 58043,50 грн 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (п. 1 ч.2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1 та 2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги вищевикладене суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог про стягнення 430726,00 грн основного боргу, 58043,50 грн 3% річних та 264210,15 грн інфляційних втрат як таких, що позивачем доведені та відповідачем не спростовані.

Понесений позивачем за подання позовної заяви судовий збір в сумі 9035,76 грн у зв`язку із задоволенням позову відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на відповідача.

Керуючись ст. 2, 4, 7, 8, 11, 13, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Нафтотрейдингова Компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профі Євро Груп» про стягнення 430726,00 грн основного боргу, 58043,50 грн 3% річних та 264210,15 грн інфляційних втрат задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Профі Євро Груп» (08130 Київська обл., с.Петропавлівська Борщагівка, вул.Черкаська, 26, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Нафтотрейдингова Компанія» (04073, м.Київ, пров.Куренівський, 19/5, оф.219, ) 430726 (чотириста тридцять тисяч сімсот двадцять шість) грн 00 коп. основного боргу, 58043 (п`ятдесят вісім тисяч сорок три) грн 50 коп. 3% річних та 264210 (двісті шістдесят чотири тисячі двісті десять) грн. 15 коп. інфляційних втрат та 9035 (дев`ять тисяч тридцять п`ять) грн 76 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.04.2025.

Суддя О.О. Третьякова