ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/273/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Філінюка І.Г.

суддів Аленіна О.Ю., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю:

ТОВ «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» - директор Іванюк О.Я.

Миколаївської міської ради - Валентова К.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2024

по справі №915/273/21

за позовом: Миколаївської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Фонд державного майна України

про: зобов`язання вчинити певні дії.

суддя суду першої інстанції Адаховська В.С.

місце винесення рішення: м. Миколаїв, Господарський суд Миколаївської області, вул.Фалєєвська, 14.

Повний текст рішення складено та підписано: 16 січня 2025 року

встановив:

02.03.2021 Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» передати у власність територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 128, а також стягнути судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2024 задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» передати у власність територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради 9068/10000 часток гуртожитку за адресою м.Миколаїв, вул. Космонавтів, 128.

Судом зазначено, що позовні вимоги полягають у передачі у власність територіальної громади належної Відповідачу частини гуртожитку на безкомпенсаційній основі, як то передбачалося пп. б п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», чинного на час подання позову.

Узагальнені вимоги та доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить:

Залучити до матеріалів справ в якості письмових доказів: супровідний лист Фонду державного майна № 10-21-23698 від 28.12.2015, наказ № 187 від 09.02.1994, акт оцінки цілісного майнового комплексу Миколаївського заводу конденсаторів від 08.02.1994, лист Фонду державного майна України від 15.03.2006 року № 10-25-3948, наказ № 1549 від 05.12.1994 року про продаж акцій відкритих акціонерних товариств створених шляхом корпоратизації, акт приймання - передачі акцій відкритого акціонерного товариства «НІКОНД» державному органу приватизації від 06.12.1994, інформацію про державний житловий фонд, що не увійшов до статутного фону під час корпоратизації ВАТ «Ніконд» у 1994 році; лист № 3553 від 08.05.2009, довідка № 9263 від 05.12.2007.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 26 грудня 2024 року у справі № 915/273/21 - скасувати. Постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено наступне:

Скаржник зазначає, що оскільки до викладення повного тексту рішення суду, апелянту не було зрозуміло, з яких мотивів суд ухвалив оскаржуване рішення, та що призвело до невірної оцінки істотних обставин справи. Виникла необхідність у долученні до апеляційної скарги документів, які чітко свідчать про факт входження гуртожитку до статутного фонду під час корпоратизації Миколаївського заводу конденсаторів.

З наведених документів вбачається, що під час корпоратизації Миколаївського заводу конденсаторів у 1994 році, все майно в тому разі і спірний гуртожиток, який у 1972 році було передано на баланс Миколаївського заводу конденсаторів згідно з рішенням № 1228 від 28 грудня 1972 року, було приватизовано ВАТ «НІКОНД», крім житлового фонду, який згідно з п. 12 акту оцінки майна складався з трьох житлових будинків, а саме: житловий будинок за адресою м. Миколаїв, пр. Жовтневий , 27-А, житловий будинок за адресою м. Миколаїв, вул. Новобузька, 89, житловий будинок за адресою м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 124-А, залишковою вартістю 180 138 тис. крб. Всі документи оформлено у відповідності до вимог законодавства України (законних та підзаконних актів нашої Держави), які діяли підчас проведення корпоратизації у 1994 році, та підписані посадовцями того часу.

Крім зазначених вище обставин та доказів, про те що спірний гуртожиток за адресою м. Миколаїв, вул. Космонавтів,128 на законних підставах перебуває у власності апелянта зазначено у рішенні Миколаївської міської ради № 468 від 23.06.2001 року про реєстрацію права власності на спірний гуртожиток.

Скаржник вважає, що у суді має бути досліджено факт приватизації гуртожитку у 1994 році, так, як у суді першої інстанції, ці значимі для правомірного вирішення справи, обставини не з`ясовувались, а помилкове викладення статусу будинку, яке мало місце у рішенні по справі № 14/119/08-НР в силу ч. 7 ст. 75 ГПК України, не є обов`язковою для застосування господарським судом у даній справ.

Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду заяви було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Філінюк І.Г. судді Аленін О.Ю., Принцевська Н.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2025.

На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №915/273/21 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/273/21 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2024 по справі №915/273/21 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції.

19.02.2025 матеріали справи №915/273/21 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2024 по справі №915/273/21.

Призначено справу №915/273/21 до розгляду на 22.04.2025 о 16:00 год.

11.03.2025 до суду від Миколаївської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Колегія суддів у судовому засіданні 22.04.2025 розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» викладеного у апеляційній скарзі про долучення додаткових доказів, заслухавши думку представників учасників справи, дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про долучення додаткових доказів виходячи з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24.07.2024 справа № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24) зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Процесуальний закон надає детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд звернув увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи в розумні строки. Це свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні саме в суді першої інстанції.

Так, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

В обґрунтування долучення разом з апеляційною скаргою до матеріалів даної справи додаткових доказів, скаржник зазначив, що до викладення повного тексту рішення суду, відповідачу не було зрозуміло, з яких мотивів суд ухвалив оскаржуване рішення, та що призвело до невірної оцінки істотних обставин справи.

Дослідивши наведені відповідачем доводи щодо несвоєчасного подання вказаних доказів колегія суддів зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» не обґрунтувало неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, які б дійсно об`єктивно не залежали від нього, оскільки всі ці відомості були наявні у відповідача на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні 22.04.2025 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник Миколаївської міської ради заперечував щодо вимог та доводів апеляційної скарги, просив судове рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.

Рішенням Миколаївської міської ради депутатів трудящий від 28.12.1972 за №1228 прийнятий в експлуатацію 9-ти поверховий гуртожиток по вул. Космонавтів, 128 у м.Миколаєві та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів.

Наказом Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України від 24.02.94р. №260 на базі Миколаївського заводу конденсаторів створено ВАТ «Ніконд».

Відповідно до Статуту ВАТ «Ніконд», затвердженого зборами учасників від 05.12.1996, зареєстрованого виконкомом Миколаївської міської ради 19.12.1996 ВАТ «Ніконд» створено шляхом перетворення державного товариства Миколаївський завод конденсаторів у ВАТ відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 №219/93 «Про корпоратизацію державних підприємств». Засновником ВАТ виступило Міністерство машинобудівельного військово-промислового комплексу і конверсії України.

В 1996 році ВАТ «Ніконд» передав гуртожиток зі свого балансу на баланс створеного дочірнього підприємства ДП «Водопій», яке обслуговувало житловий фонд.

Згідно з рішенням Правління ВАТ «Ніконд» від 05.01.1999 №52 та протоколу загальних зборів засновників від 24.01.2000 №1 було створено ТОВ «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС», якому співзасновник ВАТ «Ніконд» в особі ДП «Водопій» за актом приймання-передачі передав до статутного фонду гуртожиток літ.А-9 площею 6575,5 кв.м по вул. Космонавтів 128 та житловий будинок по вул. Карла Марскса 21/1 у м.Миколаєві.

Наказом Фонду державного майна від 22.02.99р. №325 підведено підсумки продажу акцій ВАТ «Ніконд» та прийнято рішення про завершення приватизації ВАТ.

Згідно вказаних документів житловий будинок за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 128 та житловий будинок за адресою: м. Миколаїв, вул. К.Маркса, 22/1 до статутного фонду ВАТ «Ніконд» не увійшли.

Рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №320 від 26.05.2000р. «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за юридичними особами» не підтверджує права власності ВАТ «Ніконд» на житловий фонд (гуртожиток).

Вказані обставини були встановлені рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.11.2009 у справі №14/119/08-НР та в силу приписів ст.75 ГПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

За зверненням мешканців гуртожитку рішенням Миколаївської міської ради №30/32 від 29.05.2001 дано згоду на прийняття в комунальну власність громади м.Миколаєва гуртожитку та об`єктів комунального призначення, що їх обслуговує, які знаходяться на балансі ВАТ «Ніконд», а в п.13 зазначено міському виконавчому комітету прийняти вищезгадані об`єкти в порядку Закону України «Про передачі об`єктів права державної та комунальної власності» і Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою КМУ від 06.11.1995 №891.

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.06.2001 №468 ТОВ «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» 03 липня 2001 року отримало свідоцтво про право колективної власності на гуртожиток загальною площею 6575,5 кв.м, яке зареєстроване у КП «ММБТІ» 03.07.2001 за №303.

Згідно з наданими позивачем відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомого майна гуртожиток загальною площею 6575,5 кв.м. житловою площею 2965,5 кв.м за адресою м.Миколаїв, вул. Космонавтів, 128 знаходиться у спільній частковій власності та 9068/100 якого належить ТОВ «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС».

ТОВ «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» спірний гуртожиток в комунальну власність громади не передав.

Позивач листом від 27.01.2020 за вих. №428/02.02.01-40/14/20 звернувся до відповідача, в якому просив у 30-ти денний строк з моменту отримання даного листа надати рішення органу управління (уповноваженої особи), визначеного статутом товариства, щодо згоди на передачу у власність територіально громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради 9068/10000 часток гуртожитку за адресою м.Миколаїв, вул. Космонавтів, 128.

Відповідач листом від 28.02.2020 за вих. №73 відмовив у наданні такої згоди, зауваживши, що наразі все майно ТОВ «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» перебуває у арешті та частка товариства 9068/10000 не знаходиться у одноособовому користуванні, оскільки окрім товариства цією часткою володіють ще 40 осіб.

У зв`язку з вказаними діями відповідача позивач звернувся до господарського суду з даним позовом, зазначаючи, що спір носить характер суспільно значимого в силу кількості осіб, що вважають свої права на приватизацію житла порушеними.

Джерела права та позиція Південно західного апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», що передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Примусова передача гуртожитку в комунальну власність здійснюється в судовому порядку за позовом органів місцевого самоврядування в разі відмови власника гуртожитку від його передавання на добровільних (договірних) умовах (п. 4 ст. 5, п. 19 ст. 18 Закону) або за рішенням суду за позовом власника гуртожитку у разі відсутності згоди місцевої ради (пп. б п. 3 ч. 4 ст. 14 Закону).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

За змістом частини 1 статі 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад (частина 3 статі 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).

У пунктах 2, 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду; прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою).

Отже, положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачають, що саме власник гуртожитку приймає рішення про передачу гуртожитку, як об`єкту державної власності у комунальну власність, виразивши таким чином своє волевиявлення.

Статтею 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначені особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Так, відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в редакції, чинній на час пред`явлення позову Запорізькою міською радою, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Таким чином, гуртожитки державної форми власності передаються в комунальну власність виключно на безкомпенсаційній основі, а гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, що має місце у даній справі, на безкомпенсаційній основі може бути передано за згодою власника гуртожитку (за його власним рішенням) або без його згоди за рішенням суду.

Пунктом 4 ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» унормовано, що передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 цього Закону.

Аналіз приведених положень ст. 5, 14, 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» доводить до висновку, що примусове передавання гуртожитків у комунальну власність здійснюється в судовому порядку за позовом органів місцевого самоврядування в разі відмови власника гуртожитку від його передавання на добровільних (договірних) умовах.

За змістом позовних вимог та як встановлено колегією суддів згідно з оскаржуваними судовими рішеннями, правовою підставою для звернення із вимогами до відповідача стала норма підпункту «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», відповідно до якої передача гуртожитків у власність територіальних громад здійснюється за рішенням суду на безкомпенсаційній основі за умови, що власник гуртожитку не надав своєї згоди на таку передачу гуртожитку на вимогу відповідного суб`єкта, що діє та представляє інтереси відповідної територіальної громади..

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги, заперечення відповідача, що рішенням Конституційного суду України від 20.10.2021 року (Справа №3-181/2020 (440/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року №500-VІ зі змінами. Підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року №500-VІ зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

При цьому, судом враховано, що позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом 02.03.2021, тобто до ухвалення Конституційним судом України вказаного рішення та в період, коли відповідна норма Закону діяла, такий спосіб передачі гуртожитків до комунальної власності був передбачений чинним законодавством України, тому правові підстави для відмови в позові з посиланням на вказане рішення КСУ відсутні.

Колегія суддів зазначає, що підпункт «б» пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року №500-УІ зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Стосовно доводів скаржника, що до складу його частки 9068/10000 в спірному гуртожитку входить право власності і інших 40 фізичних осіб, тому відповідач не є одноособовим власником вказаної частки, колегія суддів зазначає наступне..

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 11.04.2005 та додаткового рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 18.04.2005 по справі № 2-2173/2005 за Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» зареєстровано право спільної часткової власності на 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 128, що і стали предметом спору у справі № 915/273/21.

Відповідач зазначає, що з 2005 року відбувалось відчуження часток гуртожитку, в результаті чого частка 9068/10000, яку просить позивач передати у власність територіальної громади, вже фактично не перебуває у власності відповідача.

Відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 12 цього з Закону визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Так, з наявної в матеріалах справи станом на 25.04.2024 Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 375885412 та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.04.2005 у справі № 2-2173/2005р. вбачається, що 9068/10000 часток спірного гуртожитку, які просить позивач передати у власність територіальної громади, зареєстровано саме за відповідачем.

Крім того, як вірно зауважено місцевим господарським судом, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що право власності інших 40 фізичних осіб зареєстровано саме за рахунок зменшення долі відповідача, а не інших співвласників, зазначених в рішенні Ленінського районного суду м.Миколаєва від 11.04.2005 у справі № 2-2173/2005. При цьому, відповідач як у письмових поясненнях (в т.ч. у відзиві) так і в ході розгляду справи підтвердив, що ним не вживались заходи щодо перереєстрації розміру належної йому частки у спірному гуртожитку.

Стосовно посилання відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що процедура передачі спірного гуртожитку, передбачена Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», не була завершена внаслідок неправомірних дій відповідача, тому такі дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є триваючим правопорушенням та позбавляють позивача можливості реалізувати свої права та прийняти спірний гуртожиток до комунальної власності територіальної громади міста.

Колегія суддів також враховує, що дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені судом обставини, неодноразово зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Встановлені колегією суддів під час апеляційного провадження обставини дають підстави для висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, адже воно прийнято при повному дослідженні та з`ясуванні обставин справи, та доказів на їх підтвердження, при правильному застосуванні норм матеріального права, при відсутності порушень норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються доводами викладеними в мотивувальній частині даної постанови.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 26.12.2024 по справі №915/273/21 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 26.12.2024 по справі №915/273/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.12.2024 у справі №915/273/21 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКОНДЖИТБУДСЕРВІС».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.04.2025.

Головуючий суддя Філінюк І.Г.

Суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.