ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2025 р. Справа№ 914/2445/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.04.2025:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Ком і Тех"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2025

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025

у справі № 914/2445/24 (суддя - Спичак О.М.)

за позовом Приватного підприємства "Ком і Тех"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Континент ТВ"

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Приватне підприємство "Ком і Тех" (далі - позивач, ПП "Ком і Тех", скаржник) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" (далі - відповідач, ТОВ "Стар Телекомпані") про визнання недійсним Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що Договір про надання послуг №50560 від 31.12.2019 був укладений під впливом обману, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.10.2024 позовну заяву Приватного підприємства "Ком і Тех" направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 у справі № 914/2445/24 у позовних вимогах Приватного підприємства "Ком і Тех" відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав необгрунтованими та недоведеними доводи позивача про укладення Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 під впливом обману.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 914/2445/24 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства "Ком і Тех" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн 00 коп, в іншій частині заяви відмовлено.

Постановляючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п. 2 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим дійшов висновку стягнути з Приватного підприємства "Ком і Тех" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 у справі № 914/2445/24 та додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 914/2445/24, Приватне підприємство "Ком і Тех" звернулось до Північного апеляційного господарсського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір № 5060 від 13.12.2019 та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" (04119, м. Київ, вул. Гарета Джонса, буд. 15, літ. А, офіс 502; ідентифікаційний код: 39275742) усі судові витрати у справі № 914/2445/24.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Договір про надання послуг №50560 від 31.12.2019 був укладений під впливом обману, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

Також скаржник вважає, що відповідач коштів за договором про правничу допомогу не сплачував адвокату, а тому для відповідача немає жодних правових підстав відшкодовувати такі судові витрати за рахунок позивача.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

12.03.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що сторони усвідомлювали всі права та обов`язки за Договором та діяли у відповідності до діючих домовленостей. Жодні належні та допустимі докази, які свідчили б про вчинення Договору під впливом обману Позивачем до матеріалів справи долучено не було. Тому Договір є дійсним, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Ком і Тех" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 914/2445/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.04.2025. Витребувано невідкладно матеріали справи по справі №914/2445/24 з суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 задоволено клопотання Приватного підприємства "Ком і Тех" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено.

Позиції учасників справи, явка представників сторін у судове засідання та розгляд клопотань

Представники позивача та відповідача з`явилися у судове засідання 10.04.2025 та надали свої пояснення по суті апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 31.12.2019 між Приватним підприємством "Ком і Тех" та Товариствм з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" укладено Договір про надання послуг №50560, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Телекомпані» надає замовнику:

- технічні послуги з (і) передавання даних ІР технічних потоків Програм, визначених замовником у додатку №1 до договору та/або Замовленнях; (іі) сприяння у формуванні Сервісу замовника; (ііі) технічної підтримки Сервісу замовника;

- комісійні послуги з укладення за дорученням замовника ліцензійних або інших договорів з правовласниками Програм, визначених замовником у додатках до договору та/або Замовленнях, від імені виконавця, але за рахунок замовника;

- консалтинг та інші послуги, визначені договором та додатками до нього та/або Замовленнями;

- послуги з розповсюдження Програм абонентам замовника через його мережу, визначених замовником у додатку № 2 до договору.

За цим Договором замовник зобов`язаний приймати та сплачувати ціну послуг (пункт 2.2 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019).

Сторони погодили таке розуміння термінів, що вживаються у Договорі:

- абонент - особа, яка отримує доступ до сервісу замовника;

- замовлення - означає належним чином оформлену пропозицію замовника до виконавця про надання окремих послуг за договором, яка подається за формою, визначених додатками до договору;

- базове замовлення - означає замовлення, оформлене додатком №1 до договору, щодо надання базового пакету послуг за договором;

- програма/телерадіопрограма - поєднана єдиною творчою концепцією сукупність передач, включаючи рекламні блоки, анонси та інше, що мають постійні назви та/або логотипи і транслюються відповідно до сітки мовлення;

- сервіс замовника або сервіс - комплекс технічних засобів та інформації, який відображається в текстовій, графічній або інших формах, які контролюються замовником, і за допомогою яких надається можливість доступу до перегляду передач організацій мовлення, аудіовізуальних творів, фонограм, відеограм та інших об`єктів авторського та суміжного права, а також реклами та інших матеріалів, що входять до складу сервісу.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 виконавець надає послуги на постійній основі протягом дії договору. Послуги за окремими замовленнями надаються виконавцем з дня наступного за днем погодження і підписання відповідного замовлення.

Сторони підписали такі додатки до Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019:

1) Базове замовлення від 31.12.2019, у якому погодили, зокрема умови надання технічних послуг із передавання даних ІР технічних потоків програм, які підготовлені для сервісу замовника, а саме: надання послуг здійснюється через волоконно-оптичну лінію зв`язку у режимі 24 години на добу, 7 днів на тиждень, 365 днів на рік. Перелік програм наведено у пункті 1.1.1 Базового замовлення.

Планована дата початку надання послуг за Базовим замовленням 01.01.2020 (пункт 8 Базового замовлення).

У пункті 4 Базового замовлення замовник гарантує наявність майнових прав на програми, щодо яких надаються технічні послуги за цим базовим замовленням. При цьому замовник зобов`язаний (і) узгодити з правовласниками факт надання виконавцем технічних послуг щодо програм, визначених пунктом 1.1.1 Базового замовлення, а також залучення третіх осіб, визначених пунктом 5 Базового замовлення, для отримання таких послуг, (іі) надати за вимогою виконавця підтвердження наявності у замовника прав щодо програм, визначених пунктом 1.1.1 цього замовлення, у спосіб, визначений виконавцем (пункт 6).

2) Додаткове замовлення №1 від 31.12.2019, у пункті 1 якого сторони погодили додатковий перелік програм, щодо яких Стар Телекомпані надаватимуться послуги. Способи надання послуг щодо цих програм визначаються Стар Телекомпані самостійно.

Планована дата початку надання послуг за Додатковим замовленням 01.01.2020 (пункт 4 Додаткового замовлення).

У пунктах 7, 8 Додаткового замовлення сторони погодили, що майнові права щодо програм, визначених пунктом 1 цього додаткового замовлення, не передаються. Замовник може уповноважити Стар Телекомпані представляти його інтереси перед правовласниками програм, визначених пунктом 1 цього додаткового замовлення, в процесі укладення, виконання та припинення ліцензійних або інших договорів з ними, шляхом укладення між замовником та Стар Телекомпані нових додаткових замовлень до договору.

Пунктом 3.3 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 передбачено, що технічні послуги, визначені замовником у додатках до договору та/або замовленнях, надаються у такому порядку:

- не пізніше, ніж через 7 (сім) днів наступних за днем укладення виконавцем договору із правовласниками програм, щодо яких надаються технічні послуги, або

- з дня наступного за днем погодження і підписання відповідного замовлення у випадку наявності у замовника прав на програми та надання ним відповідного підтвердження наявності прав.

Ліцензійні або інші договори з правовласниками, у тому числі але не виключно (i) організаціями мовлення, (її) організаціями колективного управління авторськими та суміжними правами, (ііі) третіми особами, які володіють правами на програми або/та уповноважені укладати договори щодо програм, укладаються виконавцем на умовах, визначених у додатках до договору та/або замовленнях, у тому числі щодо території, технології та порядку розповсюдження програм замовником (пункт 3.5 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019).

Як передбачено пунктом 3.13 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019, Стар Телекомпані самостійно не здійснює передачу прав на програми будь-яким чином.

Пунктом 4.3 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 визначено, що у випадку, якщо замовник самостійно отримав майнові права на програми, щодо яких надається технічна послуга, він зобов`язаний: (і) урегулювати претензії третіх осіб щодо порядку розповсюдження замовником таки програм; (іі) узгодити з правовласниками факт надання виконавцем технічних послуг щодо таких програм; (ііі) надавати за вимогою виконавця підтвердження наявності у замовника прав щодо таких програм у спосіб, визначений виконавцем.

Стар Телекомпані гарантує функціонування технічного обладнання, яке забезпечує надання послуг, а замовник наявність прав на програми, щодо яких надаються технічні послуги, у разі якщо він самостійно отримав/отримує майнові права на такі програми (пункти 7.2.1, 7.3.1 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019).

Згідно із пунктом 6.1. Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 за надання послуг за цим договором замовник сплачує виконавцю щомісячну плату, що складається з ціни базового замовлення; вартості послуг за кожним окремим замовленням та/або додатком до договору.

Ціна базового замовлення становить 3400,00 грн. (пункт 6.2 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019). Ціна послуг за Додатковим замовленням №1 від 31.12.2019 становить 11600,00 грн. без ПДВ (пункт 3).

Таким чином, загальна місячна плата за Договором становить 15000,00 грн. (11600,00 + 3400,00).

Відповідно до пунктів 6.4, 6.5 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 за перший місяць надання послуг замовник сплачує винагороду виконавцеві протягом 10 (десяти) днів з моменту укладення договору. Починаючи з другого місяця надання послуг і протягом строку дії договору, замовник сплачує винагороду виконавцеві до 10 (десятого) числа поточного місяця надання послуг.

Оплата послуг здійснюється на підставі договору та не потребує направлення рахунків/інвойсів (пункт 6.6 Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що з переддоговірних переговорів та з конклюдентних дій відповідача позивач однозначно зрозумів, що предметом договору є надання йому можливості отримувати інтернет-трафік телевізійних каналів для його подальшої трансляції своїм клієнтам.

Позивач стверджує, що з умов Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 випливає, що за загальним правилом відповідач самостійно укладає договори з правовласниками, а як виняток - договори на додатковий контент можуть укладатись або відповідачем, або позивачем. Причому в останньому випадку позивач зобов`язаний повідомляти відповідача про такі події, а відповідач надає технічні послуги (ІР-адреси) лише і виключно після того, як самостійно пересвідчиться, що весь новий контент відповідає вимогам авторського права і не порушує прав правовласників.

Позивач наголошує на тому, що укладення договору лише на "технічні послуги з передавання даних ІР технічних потоків програм" не має жодного змісту, оскільки при укладенні договору з правовласником або іншою особою, яка має на це право, дані ІР надаються або безпосередньо ліцензіаром, або отримуються вказаним ним способом.

Отже, як вказує позивач, при укладенні договору позивач був впевнений, що інтернет-контент надається йому на законних підставах і відповідно до укладених відповідачем з правовласниками договорів. Лише після претензії одного з правовласників у листопаді 2023 року стало відомо про порушення авторських прав, а з початку судових спорів позивач дізнався позицію відповідача, що Стар Телекомпані ніколи і не збирався укладати договори з правовласниками, оскільки не було таких замовлень.

15.11.2023 на адресу позивача надійшла претензія №93/11 "Про порушення авторських і суміжних прав" від Генерального директора ТОВ "Континент ТВ", де вказувалось що саме ТОВ "Континент ТВ" належить виключне право дозволяти, забороняти, розповсюджувати на території України програми телевізійних каналів, що зазначені додатках до Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019, а ретрансляція вказаних телепрограм без виключного дозволу та погодження з ТОВ "Континент ТВ" є незаконною та тягне за собою цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Позивач вказує, що ним було вчинено низку дій для з?ясування дійсних обставин справи. Внаслідок цього в терміновому порядку було припинено отримання послуг від ТОВ "Стар Телекомпані" та укладено договори з дійсними та законними правовласниками програм, зокрема, з ТОВ "Континент ТВ", ТОВ "Віанет істерн юроп", ТОВ "Напіональний контент центр", ТОВ "Космонова Бродкаст", "ТРК "НМБ", ТОВ "Ай пі медіа груп" та ін.

За таких обставин, звертаючись з даним позовом до суду та посилаючись на норми ст. 230 Цивільного кодексу України, позивач просить суд визнати недійсним Договір про надання послуг №50560 від 31.12.2019.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За положеннями ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Під обманом необхідно розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Перш за все колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з умов Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019, його положення сформульовані таким чином, що укладати договори на використання програм може як позивач, так і відповідач. При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" укладає такі договори на умовах, визначених у додатках до договору та/або замовленнях (пункт 3.5 Договору). Укладення таких договорів від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані", але в інтересах Приватного підприємства "Ком і Тех" входить до складу комісійних послуг та передбачає отримання відповідного доручення Приватного підприємства "Ком і Тех".

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що Базовим замовленням від 31.12.2019 та Додатковим замовленням №1 від 31.12.2019 не передбачено обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" укладати договори із правовласниками програм. У Базовому замовленні від 31.12.2019 саме Приватне підприємство "Ком і Тех" гарантувало наявність майнових прав на програми, щодо яких надаються технічні послуги та зобов`язалося узгодити з правовласниками факт надання Товариством з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" технічних послуг.

Відтак, відхиляючи доводи апеляційної скарни, колегія суддів констатує, що станом на момент укладення оспорюваного договору скаржник повинен був самостійно отримати необхідні для здійснення ретрансляції дозволи.

У Додатковому замовленні №1 від 31.12.2019 передбачено лише те, що позивач може уповноважити відповідача представляти його інтереси перед правовласниками програм у процесі укладення, виконання та припинення ліцензійних або інших договорів з ними, шляхом укладення між замовником та виконавцем нових додаткових замовлень до договору. Проте, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач доручав відповідачу укладати такі договори в його інтересах у той чи інший спосіб, зокрема шляхом підписання сторонами додаткового замовлення.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованості та недоведеності доводів позивача про укладення Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019 під впливом обману.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним (Постанова КЦС ВС від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц).

Тобто, станом на момент укладення правочину одна сторона повинна вчинити дії, які полягають у запевненні іншої сторони про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Водночас, колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що на момент укладення Договору та підписання відповідних замовлень відповідач не вчиняв жодних дій, які можуть трактуватись як такі, що мали на меті введення в оману іншої сторони Договору.

Також, спростовуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що за Договором відповідач гарантував саме функціонування технічного обладнання, яке забезпечує надання послуг та наявність досвіду, працівників та підрядників, необхідних для виконання Договору (п.7.2 Договору).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів цілком погоджується із позицією відповідача, що сторони усвідомлювали всі права та обов`язки за Договором та діяли у відповідності до діючих домовленостей. Жодні належні та допустимі докази, які свідчили б про вчинення Договору під впливом обману позивачем до матеріалів справи долучено не було. Тому Договір є дійсним, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80- 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

У постанові Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21 зазначено, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.

Фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі №908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 уточнив зазначений висновок, сформулювавши свій висновок таким чином: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача…".

Таким чином, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем сплачувались грошові кошти на виконання умов Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019, тоді як позивач не просить застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, а обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд дійшов висновку відмовити у позові Приватного підприємства "Ком і Тех" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" про визнання недійсним Договору про надання послуг №50560 від 31.12.2019.

Підсумовуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності та необгрунтованості позовних вимог.

У подальшому, 10.02.2025 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" надійшла заява про стягнення з Приватного підприємства "Ком і Тех" витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 33 500,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України щодо співмірності господарському суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд, застосовуючи частину шосту статті 126 Господарського процесуального кодексу України, неодноразово зазначав, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №826/2689/15; від 03.10.2019 у справі №922/445/19).

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19.04.2024 у справі №916/101/23 зазначила, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Також частини четверта-шоста, сьома, дев`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначає випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 Господарського процесуального кодексу України.

Колегією суддів встановлено, що 02.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" (клієнт) та адвокатом Хитрук Н.І. (адвокат) укладено Договір №02/09/24-1 про надання правової допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту у обсягах, визначених у договорі.

18.11.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду №3, в якій сторони погодили, що клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання здійснювати представництво інтересів клієнта у суді у справі №914/2445/24; гонорар становить 2000,00 грн за 1 годину.

Крім того, сторони визначили, що вартість участі у кожному судовому засіданні становить 2500,00 грн.

Остаточний перелік послуг та вартість послуг визначається сторонами за результатами наданих послуг на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та розрахунку розміру винагороди адвоката (п. 7 Додаткової угоди №3 від 18.11.2024).

06.02.2025 між сторонами складено Акт приймання-передачі наданих послуг №2 на суму 33 500,00 грн та розрахунок розміру винагороди адвоката:

1) ознайомлення із матеріалами справи, правовий аналіз матеріалів справи, збирання доказів по справі та підготовка відзиву на позовну заяву - 8 годин - 16 000,00 гривень;

2) підготовка заперечення на відповідь на відзив - 3 години - 6000 гривень;

3) відповідь на письмові пояснення третьої особи - 2 години - 4000 гривень;

4) участь у судовому засіданні по справі №914/2445/24, що відбулось 11 грудня 2024 року, - 1 судове засідання - 2500,00 гривень;

5) участь у судовому засіданні по справі №914/2445/24, що відбулось 15 січня 2025 року, - 1 судове засідання - 2500,00 гривень;

6) участь у судовому засіданні по справі №914/2445/24, що відбулось 05 лютого 2025 року - 1 судове засідання - 2500,00 гривень.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, а також враховуючи подані позивачем заперечення, колегія суддів погоджується із висновоком суду першої інстанції, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п. 2 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку про стягнення з Приватного підприємства "Ком і Тех" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Телекомпані" витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що безпосередньо сам позивач в межах цієї справи заявляв розмір витрат на професійну правничу допомогу на рівні 20 000,00 грн, що підтверджується доводами позовної заяви та долученими позивачем доказами.

Водночас у контексті відповідача скаржник зазначає, що часткове задоволення заяви ТОВ «Стар Телекомпані» та стягнення з ПП «Ком і Тех» витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн є завищеним.

Тобто позиція скаржника є односторонньою та непослідовною в контексті складності справи та обсягу правової допомоги, яка необхідна для захисту інтересів клієнта. Тим більше, враховуючи ту обставину, що саме ПП «Ком і Тех» було відмовлено в задоволенні позовних вимог та визнано їх безпідставними, що в такому випадку має наслідком покладення саме на позивача судових витрат.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних рішень в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених у апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скаргзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішеннях, оскаржувані рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 914/2445/24, за наведених скаржником доводів та в межах апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ком і Тех" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 914/2445/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 у справі №914/2445/24 - залишити без змін.

3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 у справі № 914/2445/24 - залишити без змін.

4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним підприємством "Ком і Тех".

5. Матеріали справи №914/2445/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 28.04.2025. (після виходу головуючого судді Ткаченка Б.О. з відпустки)

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк