УХВАЛА

22 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/2991/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

позивача - Раневич Т. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 (судді: Галушко Н. А. - головуючий, Желік М. Б., Орищин Г. В.) та рішення Господарського суду Львівської області від 11.09.2024 (суддя Стороженко О. Ф.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Львівобленерго"

до відповідачів: 1) Територіальної громади міста Львова, від імені якої діє Львівська міська рада, 2) Виконавчого комітету Львівської міської ради

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

про визнання незаконними і скасування рішень Львівської міської ради та Виконавчого комітету Львівської міської ради, скасування рішення державного реєстратора

ВСТАНОВИВ:

1. У жовтні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Львівобленерго" (далі - ПрАТ "Львівобленерго") звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради (з урахуванням заяви, яку прийнято судом) про:

- визнання незаконним і скасування підпункту 1.1 пункту 1 ухвали Львівської міської ради від 30.05.2013 № 2319 "Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єктів електрозабезпечення" в частині прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єкту, побудованого у минулі роки і непереданого на баланс спеціалізованого підприємства: ТП-1179 на вул. Золотій, 29 (залишковою балансовою вартістю 29 821, 89 грн) в частині її будівлі;

- визнання незаконним і скасування пункту 1 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2013 № 2948 "Про внесення змін до Ухвали міської ради від 30.05.2013 №2319" в частині залишення у власності територіальної громади м. Львова будівлі ТП-1179 на вул. Золотій, 29;

- визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2017 № 967 "Про реєстрацію права власності на будівлі, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова" в частині рішення про реєстрацію права комунальної власності на будівлю на вул. Золота, 29 у м. Львові (в Переліку будівель, на які реєструється право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, що є додатком до цього рішення, під порядковим номером 1);

- визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 13.07.2018 № 734 "Про внесення змін до Рішення Виконавчого комітету від 27.10.2017 № 967";

- скасування рішення державного реєстратора Стихар М. І., індексний номер 42207384 від 24.07.2018 про реєстрацію права власності територіальної громади (Львівської міської ради) на нежитлові приміщення на вул. Золота, 29 у м. Львові, номер запису про право власності 27178181, із закриття розділу Державного реєстру речових прав, припинивши право власності з одночасним припиненням речових прав на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю літ. І, II, III, IV,V, загальною площею 55 м2, за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29, реєстраційний номер: 101.

2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 15, 16, 21, 182, 316, 328 Цивільного кодексу України та статей 3, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обґрунтовані тим, що у 2008 році Львівською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2008 № 774 було оформлено право власності на будівлю трансформаторної підстанції за адресою: вул. Єрошенка, 20 у м. Львові (диспетчерська назва ТП-1179) за Відкритим акціонерним товариством "Львівський завод Автонавантажувач" (далі - ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач"), яке своє право власності на цю підстанцію в установленому порядку зареєструвало в Обласному комунальному підприємстві "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" (далі - ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки").

У подальшому, Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження відносно ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", у порядку реалізації арештованого майна, нежитлова будівля трансформаторної підстанції літ. "В-1", загальною площею 55,2 м2 на вул. Єрошенка, 20 була виставлена на електронні торги (лот № 109504), які проведені Державним підприємством "СЕТАМ", переможцем яких стало ПрАТ "Львівобленерго" (після зміни назви).

Підтвердженням придбання позивачем вказаної нежитлової будівлі на електронних торгах є: протокол проведення електронних торгів від 07.12.2015 № 132618, акт про проведені електронні торги від 22.12.2015 та платіжне доручення від 18.12.2015 № 22469.

На підставі вказаних документів 30.03.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черновою П. Д. посвідчено право власності позивача на нерухоме майно, що складається з нежитлової будівлі трансформаторної підстанції літ. "В-1", розташованої за адресою: місто Львів, вул. Єрошенка, 20, загальною площею 55,2 м2, про що видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, а також приватним нотаріусом зареєстровано право власності позивача на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01, що підтверджується Інформаційною довідкою від 01.04.2016 № 56526258.

Натомість, позивачеві стало відомо, що ухвалою Львівської міської ради від 30.05.2013 № 2319 прийнято безоплатно у власність територіальної громади м. Львова ТП-1179, із зазначенням адреси об`єкту: вул. Золота, 29 у м. Львові (підпункт 1.1 пункту 1 ухвали), та передано ТП-1179 на баланс ПАТ "Львівобленерго", залишивши його у власності територіальної громади міста Львова (пункт 2 ухвали), а 26.12.2013 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 2948, якою внесла зміни до попередньої ухвали від 30.05.2013 № 2319 з викладенням пункту 2 ухвали у новій редакції, а саме передано обладнання, розміщене в об`єктах, які перелічені у пункті 1 цієї ухвали, та кабельні лінії, які під`єднані до цього обладнання, у власність ПАТ "Львівобленерго", залишивши одночасно будівлю у власності територіальної громади м. Львова.

Проте, спірна будівля на час ухвалення Львівською міською радою вказаних ухвал належала на праві власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", яку з прилюдних торгів у 20015 році придбало ПрАТ "Львівобленерго".

Незважаючи на придбання позивачем у 2015 році нежитлової будівлі трансформаторної підстанції та оформлення у 2016 році права власності на неї, виконавчий комітет Львівської міської ради 27.10.2017 прийняв рішення від 27.10.2017 № 967 про реєстрацію за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради права власності на будівлі, які належать до комунальної власної згідно з Переліком, зокрема, будівлю літ. "Б-1", загальною площею 55,0 м2 ТП-1179 на вул. Золота, 29 у м. Львові. У подальшому, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.13.2018 № 734 внесено зміни в додаток до рішення виконкому від 27.10.2017 № 967, виклавши пункт 1 у новій редакції, відповідно до якої уточнено індексні літери приміщення та те, що будівля є першим поверхом. 18.07.2018 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю на вул. Золота, 29 у м. Львові.

Отже, позивач наголошував, що одна і та сама нежитлова будівля ТП-1179 зареєстрована у Реєстрі речових прав на нерухоме майно: під літ. "В-1", площею 55,2 м2, за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20 за ПрАТ "Львівобленерго" (реєстр №:01) та під літ. "Б-1", площею 55,0 м2 за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради (реєстр №: 101).

Позивач акцентував увагу на тому, що на розі вул. Золота та вул. Єрошенка у м. Львові знаходиться тільки одна будівля трансформаторної підстанції (диспетчерська назва ТП-1179), що може підтверджуватися, зокрема, шляхом співставлення даних технічного паспорта на трансформаторну підстанцію за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20 та технічного паспорта на трансформаторну підстанцію за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29.

3. Львівська міська рада просила відмовити у задоволенні позову через його безпідставність, вказуючи, зокрема, на те, що ПрАТ "Львівобленерго" використовує орендовані приміщення за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 згідно з договором оренди від 09.11.2021 № Ш-12780-21 (АП).

4. Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.09.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025, позов задоволено, визнано незаконним і скасовано підпункт 1.1 пункту 1 ухвали Львівської міської ради від 30.05.2013 № 2319 від 30.05.2013 "Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єктів електрозабезпечення" в частині прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єкту, побудованого у минулі роки і не переданого на баланс спеціалізованого підприємства: ТП-1179 на вул. Золотій, 29 в частині її будівлі; визнано незаконним і скасовано пункт 1 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2013 № 2948 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 30.05.2013 № 2319" в частині залишення у власності територіальної громади м. Львова будівлі ТП-1179 на вул. Золотій, 29; визнано незаконним в скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2017 № 967 "Про реєстрацію права власності на будівлі, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова" в частині рішення про реєстрацію права комунальної власності на будівлю на вул. Золота, 29 у м. Львові (в Переліку будівель, на які реєструється право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, що є додатком до цього рішення під порядковим номером 1); визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 13.07.2018 № 734 "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 27.10.2017 № 967"; скасовано рішення державного реєстратора Стихар М. І. індексний номер 42207384 від 24.07.2018 про реєстрацію права власності територіальної громади, від імені якої діє Львівська міська рада, на нежитлові приміщення на вул. Золота, 29 у м. Львові (номер запису про право власності 27178181) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав, припинивши право власності з одночасним припиненням речових прав на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю під. літ. І, II, III, IV,V загальною площею 55 м2, за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29, із реєстраційним номером: 101.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" та згодом позивач набули на законних підставах право власності на будівлю трансформаторної підстанції, що розташована на території, прилеглій до вулиць Єрошенка, 20 та Золота, 29, і яка була зареєстрована за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20, усі оскаржувані рішення виконавчого комітету Львівської міської ради та ухвали Львівської міської ради стосовно прийняття у комунальну власність та реєстрації тієї ж будівлі трансформаторної підстанції, але за іншою адресою (вул. Золота, 29), порушують права позивача як власника вказаного об`єкту нерухомості, що зумовлює наявність підстав для визнання їх незаконними.

Суди також установили, що у Львівської міської ради були відсутні будь-які правовстановлюючі документи для оформлення права власності на будівлю трансформаторної підстанції і ця будівля не визнавалась безхазяйним майном відповідно до статті 335 Цивільного кодексу України, оскільки до 07.12.2015 перебувала у приватній власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", а після придбання на електронних торгах перебуває у власності ПрАТ "Львівобленерго".

Також суди дійшли висновку, що у цьому випадку відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

5. Не погоджуючись з постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 та рішенням Господарського суду Львівської області від 11.09.2024, Львівська міська рада у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на неправильне застосування судами норми статей 256, 261, 267, 387, 388 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 04.10.2023 у справі № 910/6205/22, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 28.11.2018 у справі № 911/926/17.

Скаржник акцентує увагу на тому, що задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права.

Так заявник касаційної скарги вказує на те, що підставою даного позову зазначено порушення права власності ПрАТ "Львівобленерго" на будівлю трансформаторної підстанції на вул. Єрошенка, 20, у зв`язку із незаконним, на думку позивача, набуттям права власності на ці приміщення Львівською міською радою під іншою поштовою адресою: м. Львів, вул. Золота, 29.

При цьому предметом спору є визнання незаконними та скасування ухвал Львівської міської ради, якими прийнято у комунальну власність трансформаторну підстанцію, рішень виконкому про реєстрацію права комунальної власності та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності.

Однак, з посиланням на положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, скаржник наголосив, що особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц також звернуто увагу на те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

У постанові від 04.10.2023 у справі № 910/6205/22, в якій предметом спору було скасування рішень державних реєстраторів, Верховний Суд, зокрема зазначив, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації.

У постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 Велика Палата Верховного Суду вказала, зокрема, на тому, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав

Отже, скаржник наголошує, що правозастосовча практика Великої Палати Верховного Суду зводиться до того, що єдиним належним та ефективним способом захисту прав власника майна, право власності на яке зареєстроване за іншою особою, є пред`явлення віндикаційного позову. Всі інші позови про визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, оскарження рішень державних органів чи органів місцевого самоврядування, договорів, тощо не є ефективним способом захисту прав. Обрання неналежного способу захисту є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

6. У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ "Львівобленерго" просить закрити касаційне провадження у справі, відкрите відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи, зокрема на те, що скаржником невірно зроблено висновок, про те, що в даному спорі ПрАТ "Львівобленерго" обрано неефективний спосіб захисту, через те, що позивачем не заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказані міркування відповідача про необхідність витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикацію) задля приведення до належності способу захисту, на думку відповідача, є неспроможними, оскільки спірна будівля трансформаторної підстанції і так перебуває у володінні позивача, тому витребовувати її в будь-кого іншого за таких обставин є беззмістовно.

7. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, пояснення присутніх у судовому засіданні представників, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

8. Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що 06.06.2008 ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" звернулося з заявою № 347/20 з проханням оформити право приватної власності на об`єкт нерухомості - трансформаторну підстанцію літ. "В-1", загальною площею 55,2 м2, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20, долучивши до неї перелік документів, зокрема, наказ Фонду державного майна України "Про створення ВАТ "ЛЗА" № 1-АТ від 05.01.1996, витяг з Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", копію технічного паспорту на трансформаторну підстанцію.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2008 № 774 "Про оформлення права приватної власності на будівлю на вул. Єрошенка, 20 у м. Львові" вирішено, зокрема, оформити ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" право приватної власності на будівлю трансформаторної підстанції під літ. "В-1", загальною площею 55,2 м2, на вул. Єрошенка, 20 згідно з технічним паспортом, та зареєструвати право власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" в ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки".

У довідці виконавчого комітету Львівської міської ради до проєкту рішення від 01.08.2008 № 774 вказано про надання ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", у тому числі, акта від 30.03.1982 здачі в експлуатацію будівлі трансформаторної підстанції, акта інвентаризації основних засобів від 01.10.2007 та технічного паспорту на будівлю трансформаторної підстанції загальною площею 55,2 м2.

17.10.2008 ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" зареєстровано право власності на будівлю під літ. "В-1" у м. Львові на вул. Єрошенка, 20 (реєстраційний номер №25097453) за ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.10.2008 № 20620805.

9. Суди попередніх інстанцій також установили, що ухвалою Львівської міської ради від 30.05.2013 № 2319 "Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єктів електрозабезпечення" прийнято безоплатно у власність територіальної громади м. Львова ТП-1179, із зазначенням адреси об`єкта - вул. Золота, 29, м. Львові (підпункт 1.1 пункту 1 ухвали) та передано ТП-1179 на баланс ПАТ "Львівобленерго", залишивши будівлю у власності територіальної громади міста Львова (пункт 2 ухвали).

Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2013 № 2948 внесено зміни до ухвали від 30.05.2013 № 2319 та викладено пункт 2 ухвали у новій редакції, а саме вирішено передати обладнання, розміщене в об`єктах, які перелічені у пункті 1 цієї ухвали, та кабельні лінії, які під`єднані до цього обладнання у власність ПАТ "Львівобленерго", одночасно залишивши будівлю у власності територіальної громади м. Львова.

10. Судами попередніх інстанцій також встановлено, що Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження відносно ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" у порядку реалізації арештованого майна товариства, нежитлова будівля трансформаторної підстанції літ. "В-1" загальною площею 55,2 м2 на вул. Єрошенка, 20 була виставлена на електронні торги (лот № 109504), які проведені Державним підприємством "СЕТАМ".

За результатами проведених 07.12.2015 торгів переможцем аукціону визнано ПАТ "Львівобленерго", яким 18.12.2015 сплачено суму вартості лоту у розмірі 141 578,50 грн.

Підтвердженням придбання вказаної нежитлової будівлі на електронних торгах є протокол проведення електронних торгів від 07.12.2015 № 132618, акт про проведені електронні торги від 22.12.2015 та платіжне доручення від 18.12.2015 № 22469.

30.03.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черновою П. Д. посвідчено право власності ПАТ "Львівобленерго" (після перейменування - ПрАТ "Львівобленерго") на нерухоме майно, що складається з нежитлової будівлі трансформаторної підстанції під літ. "В-1", розташованої за адресою: місто Львів, вул. Єрошенка, 20, загальною площею 55,2 м2, про що видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів.

Також, 30.03.2016 приватним нотаріусом зареєстровано право власності позивача на нежитлову будівлю трансформаторної підстанції під літ. "В-1" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01, що підтверджується Інформаційною довідкою № 56526258 від 01.04.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

11. Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2017 № 967 "Про реєстрацію права комунальної власності на будівлі, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова", яким вирішено зареєструвати за територіальною громадою м. Львова, від імені якої діє Львівська міська рада, право комунальної власності на будівлі згідно з Переліком, у пункті 1 якого зазначено будівлю під літ. "Б-1", загальною площею 55,0 м2, що розташована на вул. Золота, 29 (технічний паспорт від 31.08.2017 № 279 від 31.08.2017) (пункт 1 рішення).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 13.07.2018 № 734 внесено зміни у пункт 1 Переліку шляхом доповнення такими даними: "перший поверх, літери приміщень - І, ІІ, ІІІ, ІV, V".

18.07.2018 право власності на нежитлову будівлю на вул. Золота, 29 у м. Львові зареєстровано за територіальної громадою в особі Львівської області за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 22.08.2023 № 343654371).

12. Отже, суди установили, що одна і та сама нежитлова будівля ТП-1179 зареєстрована у 20016 році в Реєстрі речових прав на нерухоме майно: під літ. "В-1", площею 55,2 м2, за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20 за ПрАТ "Львівобленерго" (реєстр №:01), та у 2018 році під літ. "Б-1", площею 55,0 м2, за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради (реєстр №: 101).

При цьому згідно з листом ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 21.02.2024 № 1-14601 будівля трансформаторної підстанції ТП-1179 за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20 і вул. Золота, 29, за ознаками ідентичності зовнішніх розмірів, розташування приміщень, місцезнаходження об`єкту за даними інвентаризації, проведеної 02.02.2024, є та сама будівля трансформаторної підстанції ТП-1179.

Згідно з листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 13.11.2017 № 03-13-07080 інформація про об`єкт на вул. Золотій, 29 у м. Львові в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності відсутня, об`єкт у державній власності не перебуває.

10.03.2023 Управлінням комунальної власності з метою встановлення факту наявності або відсутності аналогічної трансформаторної підстанції здійснено обхід вул. Золотої та вул. Єрошенка і за результатами огляду прибудинкових територій на вул. Золота та вул. Єрошенка подібних за технічними характеристиками будівель трансформаторних підстанцій не виявлено.

13. Предметом спору у справі, яка розглядається, є вимоги ПрАТ "Львівобленерго" про визнання незаконними та скасування відповідних рішень Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради щодо прийняття у власність територіальної громади в особі Львівської міської ради ТП-1179 на вул. Золотій, 29 та скасування рішення стосовно реєстрації спірного об`єкта за Львівською міською радою, у зв`язку із перебуванням об`єкта у власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", а в подальшому придбанні у 2015 році позивачем цього об`єкта на прилюдних торгах у порядку реалізації арештованого майна власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач".

14. Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 316, частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 319 вказаного Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

15. Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина 1 статті 182 Цивільного кодексу України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 11.10 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 зауважила, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

16. Суди попередніх інстанцій установили, що трансформаторна підстанція літ. "В-1", загальною площею 55,2 м2, що розташована у м. Львові, вул. В. Єрошенка, 20, перебувала у власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач".

У подальшому позивач 07.12.2015 на законних підставах внаслідок придбання на прилюдних торгах при примусовому виконанні Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції зведеного виконавчого провадження відносно ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" у порядку реалізації арештованого майна, придбав будівлю трансформаторної підстанції літ. "В-1" загальною площею 55,2 м2, що розташована у м. Львові, вул. Єрошенка, 20, про що видано свідоцтво про право власності, на підставі якого право власності позивача на будівлю трансформаторної підстанції зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Водночас, як встановлено судами, згідно з оспорюваних рішень відповідачів прийнято безоплатно у власність територіальної громади м. Львова об`єкти, побудовані у минулі роки і не передані на баланс спеціалізованого підприємства, зокрема, ТП-1179 на вул. Золотій, 29 та зареєстровано право власності за Львівською міською радою.

Суди виходили з того, що оспорювані рішення Львівської міської ради стосувалися тієї ж будівлі трансформаторної підстанції, але із зазначенням іншої адреси, яка перебувала у власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", і яку придбано позивачем 07.12.2015 на електронних торгах.

При цьому суди вказали на те, що наявність лише однієї будівлі трансформаторної підстанції на території, прилеглій до вулиць Золота, 29 та Єрошенка, 20, підтверджено у листі ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 21.02.2024.

17. За змістом частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, посилався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 370/457/20 (провадження № 61-611св23), від 10.01.2024 у справі № 296/888/22 (провадження № 61-9055св23), від 21.12.2023 у справі № 521/8304/16 (провадження № 61-7532св23), від 22.11.2023 у справі № 464/1327/21 (провадження № 61-4586св23) тощо, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 361/2965/15 (провадження № 11-190апп18), від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21), в яких зазначено, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, суди дійшли висновку про те, що дії та рішення органу виконавчої влади та органу місцевого самоврядування порушують право власності позивача на будівлю трансформаторної підстанції літ. "В-1" загальною площею 55,2 м2, що розташована у м. Львові, вул. Єрошенка, 20, а тому визнання незаконними цих рішень і дій, відповідно, може бути способом захисту цивільного права або інтересу, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів, оскільки спір виник внаслідок прийняття Львівською міською радою оспорюваних рішень, які стосувались тієї ж будівлі трансформаторної підстанції, але із зазначенням іншої адреси, яка на той момент перебувала у ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" та яку придбав позивач 07.12.2015 на електронних торгах.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що об`єкт - ТП-1179 за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 не був зареєстрованим і така поштова адреса трансформаторній підстанції не присвоювалась, а зареєстрований на праві приватної власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" об`єкт нерухомості - трансформаторна підстанція літ. "В-1" загальною площею 55,2 м2, яка розташована у м. Львові на вул. В. Єрошенка, 20, і на території, прилеглій до вулиць Золота, 29 та Єрошенка, 20, наявна лише одна будівля трансформаторної підстанції, що підтверджено ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" у листі від 21.02.2024 № 1/14601 від 21.02.2024, у якому також зазначено, що розбіжність у площах будівель пов`язана зі складними умовами проведення обмірів об`єкту підвищеного ступеню небезпеки.

Суд апеляційної інстанції вказав на те, що у Львівської міської ради були відсутні будь-які правовстановлюючі документи для оформлення права власності на будівлю трансформаторної підстанції, будівля не визнавалась безхазяйним майном, оскільки до 07.12.2015 перебувала у власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", а після придбання на електронних торгах - у власності ПрАТ "Львівобленерго".

18. Як вже зазначалося, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на неправильне застосування судом, зокрема, статей 387 та 388 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених скаржником у касаційній скарзі.

У справі № 359/3373/16-ц (постанова від 23.11.2021) Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначала, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності.

У справі № 183/1617/16 (постанова від 14.11.2018) також розглядався спір, який виник через незаконне вилучення земельної ділянки із земель лісового фонду та незаконного включення її у межі села Піщанки, внаслідок чого землі державної власності були незаконно відчужені на користь фізичної особи, чим порушені охоронювані законом інтереси держави.

У справі № 910/6205/22 (постанова Верховного Суду від 09.11.2021) предметом розгляду були вимоги Релігійної організації "Об`єднання іудейських релігійних організацій України" до Благодійної організації "Благодійний фонд "Об`єднання іудейських релігійних організацій" та Благодійної організації "Федерація єврейських громад в столиці України" про скасування рішень державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстратор" про реєстрацію права власності за Благодійною організацією "Федерація єврейських громад в столиці України" на об`єкт нерухомості за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, буд. 97/2 та внесення змін до права власності, в якій Верховний Суд вказав на те, що за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду належному способу захисту держави як власника майна у разі незаконного заволодінням її майном відповідає вимога про витребування будівлі з чужого володіння, а пред`явлення позивачем позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора не призводить до відновлення прав позивача, адже стосується порушення, що вже припинило свою дію в часі.

У справі № 466/8649/16-ц (постанова від 09.11.2021) за позовом Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, Велика Палата Верховного Суду виходила із встановлених судами обставин про те, що Львівська міська рада не була стороною третейського розгляду при ухваленні рішення про визнання права власності за відповідачем на спірні нежитлові приміщення. Крім того, на час розгляду справи третейським судом відповідно до статі 6 Закону України "Про третейські суди" третейським судам не були підвідомчі справи, однією зі сторін яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство. Оскільки рішення третейського суду у справі, в якій особа не була відповідачем, не створює для цієї особи правових наслідків, то рішення третейського суду від 25.03.2009 не спричинило припинення права власності позивача. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на тому, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

У справі №910/2861/18 (постанова від 16.02.2021) Велика Палата Верховного Суду, зокрема зазначила, що виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою є Університет, тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то лише Університет і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти. Вимога Університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов.

У справі №200/606/18 (постанова від 22.06.2021) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі.

Натомість у справі, яка розглядається суди попередніх інстанцій установили, що оскільки ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач" та згодом позивач набули на законних підставах право власності на будівлю трансформаторної підстанції, що розташована на території, прилеглій до вулиць Єрошенка, 20 та Золота, 29, і яка була зареєстрована за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20, усі оскаржувані рішення виконавчого комітету Львівської міської ради та ухвали Львівської міської ради стосовно прийняття у комунальну власність та реєстрації тієї ж будівлі трансформаторної підстанції, але за іншою адресою (вул. Золота, 29), порушують права позивача як власника вказаного об`єкту нерухомості, що зумовлює наявність підстав для визнання їх незаконними.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав на те, що у постановах Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 370/457/20 (провадження № 61-611св23), від 10.01.2024 у справі № 296/888/22 (провадження № 61-9055св23), від 21.12.2023 у справі № 521/8304/16 (провадження № 61-7532св23), від 22.11.2023 у справі № 464/1327/21 (провадження № 61-4586св23) та інших, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 361/2965/15 (провадження № 11-190апп18), від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21) зазначено, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у цьому випадку, визнання незаконними (протиправними) рішень органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якими порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належним їй майном, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів, оскільки спір між сторонами не є спором про витребування майна у порядку статей 387 і 388 Цивільного кодексу України.

19. Щодо доводів скаржника про неправильне застосування судами норм статей 256, 261, 267 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, то колегія суддів зазначає таке.

У зазначеній заявником касаційної скарги постанові Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення у справі про відмову у задоволенні позову у зв`язку із встановленням факту вибуття спірних земельних ділянок із власності держави поза волею власника та законного користувача у порядку безоплатної передачі фізичним особам, що свідчить про наявність правових підстав для витребування їх із незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі статей 388, 396 Цивільного кодексу України, суд касаційної інстанції вказав на застосування загального строку позовної давності до вимог про витребування майна.

20. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 Цивільного кодексу України).

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з пунктом 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" Кабінет Міністрів України постановив відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

За змістом пункту 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, правовий режим воєнного стану на території України неодноразово продовжувався і триває станом на момент прийняття рішення у справі.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, установив, що ПрАТ "Львівобленерго" звернулося до суду з позовом в межах строку позовної давності.

21. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин у справі, що розглядається, а саме перебування спірної будівлі трансформаторної підстанції у власності ВАТ "Львівський завод Автонавантажувач", а з 2015 році у власності позивача, та обставин, установлених судами у справах, наведених скаржниками у касаційній скарзі, правовідносини у цих справах не є подібними, а застосування судами норм матеріального права було здійснено, виходячи із встановлених обставин кожної конкретної справи на підставі оцінки судами всіх доказів щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

22. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

23. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 11.09.2024 у справі № 914/2991/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак