ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

25.04.2025м. ХарківСправа № 922/1347/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши заяву про видачу судового наказу

заявник Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут", м.Харків
боржник Товариство з додатковою відповідальністю "Житлобуд - 2", м.Харків
про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 15195,35 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Житлобуд - 2" суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу № 2-905К від 01.04.2022 у розмірі 15195,35 грн, з яких: 4851,36 грн 3% річних та 10343,99 індекс інфляції.

Розглянувши матеріали заяви про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову у його видачі, виходячи з наступного.

Вищезазначена заява подана з порушенням частини першої статті 148 ГПК України, а саме, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору про постачання електричної енергії споживачу № 2-905К від 01.04.2022 року. У зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань, заявник заявив вимоги про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат. Вимога про стягнення основної заборгованості за спірним договором заявником не заявлена.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України унормовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що в певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (статті 610, 611 ЦК України).

За частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовою п.8 комерційних пропозицій № 1/23 Р передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати електричної енергії в тому числі послуги з розподілу електричної енергії, передбачених п. 4 та п.5 комерційної пропозиції постачальник проводить нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати 3% річних з простроченої суми. Суми пені, 3% річних, інфляційних зазначаються у розрахунковому документі окремим рядком, та повинні бути сплачені протягом 5 робочих днів від дня його отримання споживачем.

За своїм правовим змістом інфляційні втрати та відсотки річних, право на стягнення яких передбачено вказаною нормою, є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з вказаною статтею законодавець окремо зазначає, що інфляційні нарахування та 3% річних не є заборгованістю та сплачуються виключно на вимогу кредитора.

Таким чином інфляційні втрати та 3% річних за своєю правовою природою не є заборгованістю у розумінні приписів ст. 625 Цивільного кодексу України та ст.148 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість, згідно з частиною другою статті 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

При цьому пунктом 7 частини першої статті 155 ГПК України передбачено, що суд під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Таким чином, за результатами розгляду справи за відповідною заявою, судом лише видається судовий наказ, який є особливою формою судового рішення, а заявлені стягувачем вимоги не розглядаються по суті.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Однією з основних умов задоволення заяви про видачу судового наказу у розумінні статті 12 ГПК України є безспірність предмету заявлених вимог. У той самий час заявлення інших, ніж виконання зобов`язання, що є предметом спірного договору, вимог, конкретно неузгоджених сторонами (у тому числі їх розміру) призводить до виникнення між ними відповідного спору.

З урахуванням зазначеного, вимоги про сплату відсотків річних та інфляційних втрат за порушення договірних зобов`язань, хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не можуть вважатись основним зобов`язанням за письмовим договором (заборгованістю, щодо якої відсутній спір, про яку йде мова в статтях 12, 148 ГПК України), оскільки безпосередньо не входять до складу предмету такого договору, та не можуть бути розглянуті судом саме в порядку наказного провадження.

Тобто, заявлена вимога про видачу судового наказу не є заборгованістю за договором, а є мірою відповідальності у зв`язку з не виконанням зобов`язання , що не відповідає вимогам частини першої статті 148 ГПК України.

З огляду на зазначене, вимоги заявника про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Житлобуд - 2" 4851,36 грн 3% річних та 10343,99 грн індексу інфляції не підлягають розгляду в наказному провадженні.

За пунктом 3 частини першої статті 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (частина друга статті 152 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити Приватному акціонерному товариству "Харківенергозбут" у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Житлобуд - 2" 4851,36 грн 3% річних та 10343,99 індексу інфляції.

При цьому, суд звертає увагу заявника, що відповідно до частини другої статті 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 147, 148, 150, 152, 153, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Приватному акціонерному товариству "Харківенергозбут" у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Житлобуд - 2" суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу № 2-905К від 01.04.2022 у розмірі 15195,35 грн, з яких: 4851,36 грн 3% річних та 10343,99 індекс інфляції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку статей 254 - 257 ГПК України.

Ухвалу підписано 25.04.2025

СуддяАріт К.В.