ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2025 р. Справа №909/971/24

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства "Роса-ІФ" б/н від 03.03.2025,

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025, суддя Скапровської І. М., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 24.02.2025,

у справі №909/971/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Будтрансгруп МЗ", с. Бзів, Баришівський р-н, Київська обл.,

до відповідача приватного підприємства "Роса-ІФ", м. Івано-Франківськ,

про стягнення заборгованості за договором про надання послуг № 18/03-24 від 18.03.2024 у сумі 216 000,00 грн. та судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будтрансгруп МЗ" звернулось до суду з вимогою стягнути з відповідача 216 000 грн. заборгованості та судових витрат, які складаються з витрат понесених позивачем у зв`язку з сплатою судового збору та витрат понесених на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на те, що відповідач всупереч вимогам ЦК, ГК України, договору про надання послуг №18/03-24 від 18.03.2024, не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань по оплаті наданих послуг в обумовленому розмірі і порядку.

Правовою підставою позовних вимог позивач зазначає ст.ст. 525, 526, 759, 629, 610, 901, 903, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 123, 164 ГПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 позов задоволено. Стягнуто з приватного підприємства "Роса-ІФ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Будтрансгруп МЗ" 216 000,00 грн. - заборгованості, 3 240 грн. - судового збору та 10 333,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу. Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 667,00 грн. - залишено за позивачем.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки документами наявними в матеріалах справи підтверджено факт невиконання зобов`язання відповідчем щодо оплати за надані послуги.

Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 10 333 грн., яка є співмірною щодо ціни позову та наданих правничих послуг.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

04.03.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд надійшла апеляційна скарга приватного підприємства "Роса-ІФ" б/н від 03.03.2025 на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 у справі №909/971/24.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині стягнення з нього 150 000 грн. заборгованості та відповідно перерозподілити судові витрати.

Апелянта зазначає, що суд неправомірно задоволив вимогу про стягнення 150 000 грн. заборгованості згідно Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 2 від 29.03.2024, оскільки такий не був підписаний відповідачем.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст. 625 ГПК України).

Із матеріалів справи встановлено те, що між сторонами у справі існували договірні відносини, що виникли на підставі укладеного договору №18/03-24 про надання послуг від 18.03.2024 (далі договору).

Згідно умов вказаного договору, Виконавець (у даному випадку позивач) надає послуги Замовнику (у даному випадку відповідачу) технічно справні будівельні машини та механізми з водіями (машиністами) відповідної кваліфікації в обсягах та на умовах, визначеними цим Договором (п. 1.2 договору).

Вартість орендованої техніки становить 1 500, 00 грн / год. з ПДВ; в тому числі ПДВ 250 грн (п. 1.1 договору).

Вартість виконаних робіт визначається в Акті наданих послуг підписаних обома сторонами (п. 3.1 договору).

Остаточна сума визначається фактично наданим послугам (п. 3.2 договору).

Підставою для розрахунків є Акт наданих послуг підписаний обома сторонами, який оформляється не пізніше 5 числа наступного за місяцем, в якому проводилися роботи (п. 3.3 договору).

Остаточний розрахунок за надані послуги проводиться протягом 5-ти банківських днів після підписання Актів наданих послуг (п. 3.4 договору).

Угода діє з моменту підписання до 31 грудня 2024 року та повного розрахунку між сторонами за цією угодою. Дія угоди може бути продовжена на наступний термін в разі якщо немає заперечень ні однієї ні другої сторони (п. 4.1 договору).

Замовник зобов`язується прийняти послуги від Виконавця та оплатити їх вартість згідно Актів виконаних робіт (п. 2.2 договору).

Сторони у справі підписали акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 25.03.2024 на суму 276 000,00 грн. Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 2 від 29.03.2024 на суму 150 000 грн. відповідач не підписав, причин відмови не зазначив.

В межах даної апеляційної скарги, відповідач оскаржує стягнення з нього 150 000 грн. згідно акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 2 від 29.03.2024, оскільки вважає, що таких послуг не було надано.

Відповідно до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 2 від 29.03.2024 відповідач не підписав, проте позивач, за наслідками господарської операції, що відбулася, зареєстрував 29.03.2024 податкову накладну № 3 на суму означену в акті, зокрема, на 150 00,00 грн, яка була прийнята відповідачем та зареєстрована в Державній податковій службі України 18.04.2024.

Згідно з частиною першою статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.

Статтею 76 ГПК України «Належність доказів» передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин.

Стаття 79 ГПК України викладена в новій редакції Законом від 20.09.2019 (набрав чинності з 17.10.2019).

Поняття достатності доказів замінено на стандарт доказування «вірогідність доказів»: наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Податкова накладна (ПН) ключовий документ у роботі платників ПДВ. Її складають під час продажу товарів чи послуг і обов`язково реєструють у Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН). Складається вона особою, зареєстрованою як платник податку в контролюючому органі. Така особа обов`язково повинна мати індивідуальний податковий номер платника ПДВ.

Окрім того, в матеріалах справи (т.1 а.с. 55-58) містяться змінні рапорти автотранспорту та механізму ТОВ «БУДТРАНСГРУП М3», відповідно до яких підтверджуються, що позивачем надавались послуги ПП «Роса-ІФ», що зазначені в акті виконаних робіт № 2 від 29.03.2024.

Крім того, суд врахував правову позицію ВС викладену в постанові від 04.09.2023, у справі №910/5352/21, згідно якої, не підписання актів приймання наданих послуг (виконаних робіт) без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання може свідчити про недобросовісність поведінки замовника, який таким чином намагається уникнути оплати цих послуг (робіт), оскільки фактично у всіх договірних відносинах факт оплати ставиться у залежність від підписання актів наданих послуг (виконаних робіт), що має на меті настання узгодження сторонами обсягу та якості робіт та встановлення терміну відліку виникнення зобов`язання з оплати. Ігнорування замовником підписання актів та/або безпідставне ухилення від прийняття наданих послуг (виконаних робіт) не може бути підставою, яка звільняє його від обов`язку оплатити надані послуги (виконані роботи).

Посилання апелянта на те, що ним не підписувався акт виконаних робіт на суму 150 00,00 грн., і, як наслідок, такі послуги позивачем не надавались, відтак відсутні підстави для стягнення заявленої суми, судом не приймаються, оскільки суперечать вищенаведеними доказами виконання робіт позивачем.

Враховуючи викладене та те, що документами наявними в матеріалах справи підтверджено, а відповідачем в свою чергу не спростовано факту несвоєчасного виконання ним зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про задоволення позову в цій частині.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім цього за положеннями частини третьої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

У разі ж недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Поряд з цим, обов`язок доведення неспівмірності витрат законодавець покладає на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

На підтвердження виконання робіт (надання правових послуг) позивач надав:

- Договір про надання правової допомоги від 30.08.2024;

- Додатки до договору про надання правової допомоги від 30.08.2024;

- Акти наданих послуг;

- Ордер про надання правничої допомоги.

- Детальний опис робіт від 06.02.2025 року.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, в додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 30.08.2024, обумовлено вартість представництва клієнта в суді, зокрема, у розмірі 2000 грн. (за 1 год.), з протоколів судових засідань, суд встановив, що адвокат був зайнятий у засіданнях 27.11.2024 - 13 хв., 16.01.2025 - 17хв, 12.02.2025 - 10хв, відповідно, сума до сплати за представництво інтересів, з урахуванням означеної в додатку №1 до договору про надання правової допомоги ціни за 1 год., становить 1 333грн, а не 6 000 грн., як це вказано в детальному описі робіт від 06.02.2025. Також, підготовка претензії (роботи вартість яких означена в розмірі 6 000 грн.) - це досудова стадія врегулювання спору, а не витрати понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи.

Судом першої інстанції правомірно покладено на відповідача витрати на правову допомогу в сумі 10 333 грн.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при перегляді рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 прийняте з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягають залишенню без змін.Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятих рішень, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення судового збору на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу приватного підприємства "Роса-ІФ" б/н від 03.03.2025 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 в справі №909/971/24 залишити без змін.

Судовий збір покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.