ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"29" квітня 2025 р. Справа№ 910/102/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 29.04.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025

у справі №910/102/25 (суддя Демидов В.О.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС»

про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС»

до Антимонопольного комітету України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ХОЗХІМСЕРВІС»

про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС» (далі за текстом - Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» із позовом до Антимонопольного комітету України (далі за текстом - АМК, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.10.2024 №38-р/тк у справі №2/01-85-22.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення АМК ґрунтується виключно на описі формальних ознак без їх детального аналізу та без доведення зроблених висновків.

Господарський суд міста Києва від 24.01.2025 у справі №910/102/25 відкрив провадження у справі №910/102/25.

17.03.2025 Товариство подало до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» заяву про забезпечення позову про зобов`язання АМК вчинити дії щодо виключення Товариства з Державного реєстру суб`єктів господарювання, притягнутих до відповідальності за вчинення порушення, яке передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів та Зведених відомостей рішень органів АМК про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) та накладення штрафу - на підставі рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.10.2024 №38-р/тк у справі №2/01-85-22 до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатами розгляду даної справи по суті.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті, навіть у випадку відновлення правового становища, існує загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та ефективного захисту або поновлення порушених прав та інтересів Товариства, за захистом яких воно звернулося до суду.

Товариство вважає, що включення його до Реєстру та Зведених відомостей автоматично позбавляє його можливості брати участь у процедурах публічних закупівель та негативно впливає на його господарську діяльність. Крім того, АМК в порушення положень частини 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» включив Товариство до Реєстру та Зведених відомостей, оскільки оскарження рішення АМК у судовому порядку зупиняє його виконання, чим позбавив останнього права на подання тендерних пропозицій та участь у процедурах закупівель.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.03.2025 у справі №910/102/25 відмовив у задоволенні заяви Товариства про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви Товариства, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки оскарження рішення АМК не зупиняє його дію, а зупиняє його виконання (сплату штрафу та пені). Крім того, включення Товариства до Зведених відомостей не позбавляє останнього права на участь у процедурах закупівель.

Не погодившись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Товариство звернулося до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 і прийняте нове рішення, яким заяву Товариства про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги Товариство посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 25.08.2021 у справі №910/10407/20.

Товариство вважає, що на даний час можливим способом захисту порушеного права є саме зобов`язання АМК вчинити дії щодо виключення Товариства з Реєстру та Зведених відомостей до прийняття рішення у справі, оскільки будь-який інший захід забезпечення позову не дасть можливості захистити порушене право позивача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Євсіков О.О.

01.04.2025 суддя Демидова А.М. заявила самовідвід від розгляду справи №910/102/25. Заява судді про самовідвід заявлена з метою недопущення сумнів у її неупередженості, що можуть виникнути у зв`язку з тим, що її близька особа розглядала дану справу.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.04.2025 заяву судді Демидової А.М. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 задовольнив. Матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 постановив передати для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025, у зв`язку з задоволенням заяви про самовідвід суддів Демидової А.М. від розгляду справи №910/102/25, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025 справу №910/102/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Євсіков О.О.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.04.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 29.04.2025 на 13 год. 45 хв.

21.04.2025 матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Згідно письмового відзиву на апеляційну скаргу Товариства, АМК заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що заходи забезпечення позову є тотожними із позовними вимогами, що є недопустимим відповідно до пункту 11 частини 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України). Як зазначає АМК, задоволення заяви про забезпечення позову призведене до продовження позивачем діяльності на противагу спірного рішення АМК, яким діяльність позивача визнана протиправною (здійснення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворенню результатів торгів).

Посилання апелянта на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 25.08.2021 у справі №910/10407/20 не заслуговує на увагу, оскільки справи не є тотожними, та не є актуальною, оскільки Верховний Суд у постанові від 13.02.2024 у справі №910/3646/22 зазначив, що підхід у вирішенні питання щодо можливості зупинення судом саме дії рішення органу АМК на підставі частини 5 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» і лише за наявності на те достатніх підстав.

25.04.2025 від Товариства надійшла відповідь на відзив АМК, за якою просить суд апеляційної інстанції залишити без розгляду відзив АМК у зв`язку із пропуском процесуального строку, за відсутності клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції доводить до відома Товариства, що відзив АМК на апеляційну скаргу Товариства надіслано на адресу Північного апеляційного господарського суду засобами поштового зв`язку 22.04.2025, про що свідчить поштовий штемпель на відправленні №953.

Відповідно до частини 7 статті 116 ГПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Отже, відзив АМК на апеляційну скаргу Товариства подано без порушення процесуального строку, встановленого Північним апеляційним господарським судом ухвалою від 07.04.2025 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/102/25.

Відповідно до частин 1, 2 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 1 статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Третя особа своїх представників в судове засідання, призначене на 29.04.2025, не направила, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/102/25 до її електронного кабінету.

Згідно із частиною 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 29.04.2025 представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 скасувати і прийняте нове рішення, яким заяву Товариства про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.04.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали оскарження, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно із частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 ГПК України).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 ГПК України).

Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Подібний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21.12.2021 у справі №910/10598/21.

Необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників юридичної особи.

Для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові від 07.12.2022 у справі №908/309/21.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частинами 1-2 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Побідна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 911/1551/18.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Тобто метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Кюблер проти Німеччини»).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (постанови Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/18739/16, від 21.10.2021 у справі №910/20007/20).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним із позовною вимогою, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Законодавство не встановлює вичерпний перелік обставин, якими учасник справи вправі обґрунтовувати заяву про забезпечення позову. Відсутній також вичерпний перелік доказів, за допомогою яких можуть бути встановлені ці обставини.

Усталена практика Верховного Суду щодо застосування інституту забезпечення позову виходить з того, що у разі, коли спір є немайновим, тобто судове рішення у разі задоволення такого позову не вимагатиме його примусового виконання, не повинна досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а досліджується та оцінюється така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, та те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, Верховним судом у постановах Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/8225/20, від 13.01.2021 у справі № 910/9855/20, від 07.10.2021 у справі № 910/2287/21.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог. Тобто, позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №914/2072/20).

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Товариство вважає, що включення його до Реєстру та Зведених відомостей автоматично позбавляє його можливості брати участь у процедурах публічних закупівель та негативно впливає на його господарську діяльність.

Відповідно до частини 3 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» прийняття господарським судом до розгляду заяви про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України не зупиняє його виконання, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

За частиною 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого: згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»; за результатами перевірки відповідно до частини п`ятої статті 57 цього Закону; за результатами перегляду відповідно до частини третьої статті 58 цього Закону, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

Верховний Суд у постанові від 13.02.2024 у справі №910/3646/22, на яку посилається АМК, виснував, що сам по собі факт порушення судом провадження у справі про визнання недійсним рішення антимонопольного органу про визнання вчинення суб`єктом господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції не зупиняє дію такого рішення антимонопольного органу на період (строк) його оскарження. З урахуванням чого, за відсутності обставин зупинення судом дії оскаржуваного рішення антимонопольного органу на період (строк) його оскарження, наявність обставин, визначених пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі», виключає підстави для участі суб`єкта господарювання (учасника) у відповідній процедурі закупівлі.

Вказані правові висновки спростовують доводи Товариства про порушення АМК положень частини 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №835 затверджено Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, який визначає вимоги до формату і структури наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, періодичність оновлення та порядок їх оприлюднення, а також перелік таких наборів даних.

Згідно з пунктами 3, 4 казаного Положення розпорядники інформації згідно з цим Положенням завантажують у формі відкритих даних набір даних, визначений у переліку наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, згідно з додатком.

Розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати у формі відкритих даних усю публічну інформацію у формі відкритих даних, яка перебуває в їх володінні та стосується конкретного набору даних.

У разі внесення змін до переліку наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, розпорядник інформації у місячний строк з дати набрання чинності такими змінами здійснює їх завантаження та подальше оновлення на Єдиному державному веб-порталі відкритих даних.

Додатком до вказаного Положення Антимонопольний комітет України повинен оприлюднювати у формі відкритих даних, зокрема, зведені відомості про рішення органів Комітету про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) та накладення штрафу.

Відповідно до пункту 11 частини 3 статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та на виконання абзацу 4 підпункту 27 пункту 6 розділу І Закону України від 09.08.2023 № 3295-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства про захист економічної конкуренції та діяльності Антимонопольного комітету України» АМК розпорядженням від 23.11.2023 №17-рп, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2023 за №2259/41315, затвердив Порядок ведення і доступу до Державного реєстру суб`єктів господарювання, притягнутих до відповідальності за вчинення порушення, яке передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.

Згідно з пунктом 7 розділу І Порядку реєстр призначений для збирання, накопичення, захисту, обліку, відображення, оброблення та надання інформації щодо суб`єктів господарювання, притягнутих до відповідальності за вчинення порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, відповідно до рішень, прийнятих Комітетом, постійно діючою адміністративною колегією Комітету, тимчасовою адміністративною колегією Комітету та адміністративною колегією територіального відділення Комітету (далі - органи Комітету).

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ Порядку об`єктом Реєстру є інформація про суб`єктів господарювання, які притягнуті до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.

Відомості до Реєстру вносяться на підставі рішень органів Комітету про визнання вчинення, притягнення до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (далі - Рішення органу Комітету).

Згідно із пунктом 5 розділу ІІІ Порядку у разі прийняття судом рішення, яке набрало законної сили, про визнання недійсним або скасування (повністю або частково) Рішення органу Комітету в частині скасування притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, інформація щодо суб`єкта господарювання згідно з таким Рішенням органу Комітету вилучається Відповідальним структурним підрозділом Комітету з Реєстру не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідної інформації.

Інформація про таке рішення суду направляється Відповідальному структурному підрозділу Комітету відповідним територіальним відділенням Комітету та/або структурним підрозділом Комітету, що забезпечує супроводження даної справи у судах, не пізніше наступного робочого дня з дня набрання рішенням суду законної сили.

Отже, у разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання недійсним або скасування (повністю або частково) Рішення органу Комітету в частині скасування притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, інформація щодо суб`єкта господарювання згідно з таким Рішенням органу Комітету вилучається Відповідальним структурним підрозділом Комітету з Реєстру не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідної інформації.

Верховний Суд у постанові від 20.01.2022 у справі №910/14429/21 виснував, що у частині 4 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» йдеться про зупинення виконання рішення органу АМК, тоді як внесення цим Комітетом даних до Зведених відомостей законодавчо не визначається як виконання (складова виконання) цього рішення, а, отже, не може бути й зупинене в процесі такого виконання.

Положення пункту 4 частини 1 статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» застосовується на підставі та з урахуванням відповідного рішення уповноваженого органу, тобто органу АМК, а не на підставі Зведених відомостей. Між тим рішення органу АМК (поки його не скасовано чи не визнано недійсним у встановленому порядку) є обов`язковим до виконання (частина третя статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу Товариства на те, що інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову. Подібні правові висновки щодо застосування положень статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Предметом позову у даній справі є оскарження рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.10.2024 №38-р/тк у справі №2/01-85-22. Товариством не доведено суду, яким чином вжиття заходів забезпечення позову шляхом виключення його з Реєстру та Зведеної відомості забезпечить належне та реальне виконання рішення суду у разі задоволення позову, або невжиття таких заходів істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки відомості наявні в Реєстрі та Зведеній відомості внесені на підставі оспорюваного позивачем рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.10.2024 №38-р/тк у справі №2/01-85-22. Отже, за наявності не скасованого у встановленому законодавством порядку рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.10.2024 №38-р/тк у справі №2/01-85-22 у АМК відсутні правові підстави для виключення Товариства з Реєстру та Зведеної відомості.

При цьому заявлені Товариством заходи забезпечення позову можуть бути предметом окремого позову, що додатково підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі №910/10407/20, на яку посилається позивач, і останній не позбавлений права оскаржити дії АМК щодо внесення позивача до Реєстру та Зведеної відомості у судовому порядку за наявності правових підстав.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на позивача.

Пунктом 2 частини 1 статті 287 ГПК України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, на які може бути подано касаційну скаргу після їх перегляду в апеляційному порядку. Зокрема, до таких належать ухвали, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу.

Ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову (пункт 4 частини 1 статті 255 ГПК України), після їх перегляду в апеляційному порядку, не належать до переліку судових рішень, на які учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки), мають право подати касаційну скаргу.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (пункти 6.38, 6.39), про що зазначено в ухвалі Верховного Суду від 22.07.2024 у справі №910/635/20. Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІН БУД СЕРВІС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/102/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повна постанова складена та підписана суддями 30.04.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

О.О. Євсіков