ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
про відкладення розгляду справи
06.03.2025 Справа № 917/19/24
до 1. ОСОБА_1 АДРЕСА_1
про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельних ділянок
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання
Розглядається позовна заява Виконуючого обов"язків керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради до 1. ОСОБА_1 ; 2. Фермерського господарства "Чорноземи Зіньківщини" про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельних ділянок.
07.02.2024 року від відповідача 1 до матеріалів справи надійшли клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 226 ГПК України (вх. №1618; №1661).
Відповідач 1 у клопотанні зазначає про те, що є передчасними та необгрунаними висновки прокурора про наявність у нього підстав для представництва інтересів Зіньківської міської ради.
В діях ради, як зазначає відповідач 1, немає фактів не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів громади. Про це свідчить, зокрема, обмежений місячний строк, упродовж якого прокурор зобов`язав реагувати орган місцевого самоврядування, вчинення радою активних дій по отриманню документів.
Взаємовиключеними є доводи міської ради про те, що з одного боку оспорювані землі знаходилися у державній власності, а тому попередньо наявне можливе порушення інтересів держави, а з іншого - не заперечення про подачу прокурором позову в інтересах ради попри її активну поведінку по з`ясуванню відповідних підстав.
Про відсутність підстав щодо представництва свідчать також подальші дії прокурора, оскільки він ухилився та не вжив заходів до притягнення до кримінальної, адміністративної (пов`язаної з корупцією) відповідальності посадових осіб органу місцевого реагування, які за його позиції нібито ухилилися від здійснення захисту інтересів держави.
При цьому прокурор у позові на підтвердження доводів про представництво наводить судження про те, що передача оспорюваної землі та її використання відповідачем 1 по цей час стало причиною нібито недоотриманих значних коштів державним та місцевим бюджетами, зниження «рівня інвестиційної привабливості» країни, порушення прав мешканців територіальної громади, не приводячи в підтвердження жодного конкретного факту.
Прокурором при вирішенні питання представництва інтересів міської ради взагалі проігноровано той факт, що оспорювані у позові правовідносини мали місце ще у 2014 році, тобто майже 10 років тому. Проте незважаючи на вимоги ст.ст. 5, 8, 10, 19, 20, 21, 36-1 Закону України Про прокуратуру № 1789-ХІІ (в редакції на час виникнення відносин), низки галузевих наказів Генерального прокурора України, маючи обов`язок та реальні повноваження, прокурор не вбачав упродовж майже десяти років порушення будь-чиїх прав інтересів.
Прокурор не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів у позові, який свідчив би про порушення прав, інтересів міської ради чи держави, зокрема економічних.
Навпаки прокурором свідомо залишено поза увагою економічний ефект для держави та громади, який став наслідком систематичного та добросовісного виконання відповідачем 1 обов`язків орендаря за договором, зокрема сплатою упродовж багатьох років орендних платежів за користування землями, збереження та поліпшення земельних угідь, створенням робочих місць та оплати значних податків до місцевого та державного бюджетів.
В позові прокурор однією із підстав для представництва навів той факт, що нераціональне (незаконне) використання земельних ресурсів нібито порушує гарантовані права громадян - членів громади і заподіює істотний збиток державі.
Указаний довід є безглуздим та необгрунтованим, оскільки останнім не повідомлено, у чому саме полягає нераціональне використання відповідачем 1 земель, яким чином та які саме права членів громади порушуються відповідачем 1 чи ГУ Держгеокадастру у Полтавській області при прийнятті у 2014 році наказів, у чому саме полягає істотний збиток державі та який його розмір.
Станом на час укладення договорів оренди земель (2014 рік) Зіньківська міська рада не була власником, користувачем чи розпорядником земель, а тому права не були порушені.
З огляду на вищевикладене, прокурор при пред`явленні цього позову в інтересах міської ради не обґрунтував, а також не долучив належні та допустимі докази на підтвердження підстав для представництва, що є і наслідком залишення судом позову прокурора без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Посилання відповідача на відсутність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді та залишення позову без розгляду, суд відхиляє, виходячи з наступного.
Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 6 зазначеної статті визначено, що під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
В позові прокурор зазначив, що недотримання ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_2 вимог законодавства України з приводу використання земель державної власності безумовно порушує інтереси держави як інституту, який покликаний врегулювати відносини у певній сфері. Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні такого значимого питання як правомірність використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства.
Пунктом 24 розділу X Перехідні положення ЗК України, встановлено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (зокрема земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно - заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Таким чином, законодавчо визначеним розпорядником спірних земельних ділянок є Зіньківська міська територіальна громада в особі Зіньківської міської ради.
Прокурор зазначив, що Зіньківська міська рада, яка діє від імені власника землі в особі Зіньківської міської територіальної громади, повинна діяти в інтересах територіальної громади та виключно у спосіб і у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, що беззаперечно в цілому відноситься до інтересів держави.
Предметом спору у даній справі є спірні земельні ділянки, які передані ОСОБА_1 в оренду ГУ Держземагенства (ГУ ДЗК) у Полтавській області без проведення обов`язкового аукціону.
Таким чином, передача вказаних земельних ділянок з порушенням вимог чинного законодавства спричинила економічно необгрунтоване встановлення плати за землю, що призвело до недоотримання коштів місцевим бюджетом.
З огляду на зазначене, державний інтерес у даних правовідносинах, полягає в тому числі, у недоотриманні доходів до місцевого бюджету, порушенні права відповідної територіальної громади на вільне використання та розпорядження землями комунальної власності, підриві авторитету органу місцевого самоврядування, зниження ефективності державного управління земельними ресурсам, зниження інвестиційної привабливості регіоні.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
2) у разі відсутності такого органу.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Так, відповідно до частин 4-5 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).
Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
У частині 4 статті 23 Закону "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Диканською окружною прокуратурою до Зіньківської міської ради скеровано повідомлення в порядку ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, щодо виявлених порушень законодавства при наданні в оренду ОСОБА_3 спірних земельних ділянок, з пропозицією вжиття відповідних заходів на усунення вказаних прокурором порушень, у тому числі і у судовому порядку шляхом пред`явлення позовної заяви.
Незважаючи на вищевикладене, Зіньківською міською радою відповідні заходи не вжито.
Отже, суд дійшов висновку, що на виконання вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор при зверненні до суду з позовом належним чином обґрунтував, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також наявність підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду.
Від відповідача 1 - ОСОБА_1 до суду надійшли клопотання про закриття провадження у справі (від 28.06.2024р. на № 9075; від 01.07.2024р. за вх. № 9112) на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України з посиланням на те, що спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства.
Клопотання обгрунтовано тим, що прокурором безпідставно, усупереч вимогам ст. 20 ГПК України пред`явлено позов в порядку господарського судочинства, а судом помилково відкрито провадження у цій справі.
Відповідно до частини 1 зазначеної статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по - друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, як зазначає відповідач 1, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом розглядаються будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
У даному спорі прокурором заявлено позовну вимогу до відповідача 1 як до фізичної особи, а також у спорі ним оспорюється не рішення уповноваженого державною органу виконавчої влади (станом на час виникнення правовідносин), а правочин саме за участі фізичної особи.
Зокрема при пред`явленні позову у цій справі в порядку господарського судочинства прокурором проігноровано такі обставини у сукупності:
- суб`єктний склад сторін, а саме співвідповідачем визначено відповідача 1, як фізичну особу, що є орендарем спірних земельних ділянок (до відповідача 1 пред`явлено вимогу про зобов`язання повернути землі) і цей факт визнається позивачем в особі міської ради;
- наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права оренди на земельні ділянки за відповідачем 1 як фізичною особою, а не юридичною;
- отримання відповідачем 1 в оренду земель як фізичною особою поза конкурентними засадами (а не юридичною), що не було заборонено положеннями ЗК України чи Закону України «Про фермерське господарство» у 2014-2015 роках;
- при набутті відповідачем 1 як фізичною особою в оренду спірних земель відповідач 1 не діяв в інтересах заснованої відповідачем 1 юридичної особи у вигляді фермерського господарства чи будь-якої іншої правової форми;
- відсутність доказів про передачу відповідачем 1, як фізичною особою, спірних земель в суборенду на користь юридичної особи;
- відсутність у чинному законодавстві (у т.ч. на час передачі земель в оренду в 2014-2015 роках) положень про ототожнення фізичної особи, яка набула земельні ділянки в користування, з юридичною особою, засновником або членом якої вона є; одним із підтверджень цьому є вимоги ст. 21 Закону України «Про фермерське господарство», згідно яких фермерське господарство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах майна, яке є власністю господарства. Звернення стягнення на земельні ділянки, надані у власність для ведення фермерського господарства, допускається у випадках, коли у фермерського господарства відсутнє інше майно, на яке може бути звернено стягнення;
- сплатою по сьогоднішній день відповідачем 1 як фізичною особою (а не юридичною) на користь позивача орендних платежів за користування спірними землями;
- укладення позивачем в особі міської ради з відповідачем 1, як фізичною особою (а не юридичною), у 2023 році додаткових угод до договорів оренди в частині збільшення розміру плати за спірну землю;
- фізична особа як засновник чи член фермерського господарства не несе будь-якої відповідальності за господарські зобов`язання цієї юридичної особи і навпаки.
Крім того, зі змісту заяви прокурора про зміну предмету позову від 23.04.2024 у цій справі вбачається, що останній, з чим погоджується і позивач в особі Зіньківської міської ради, самостійно акцентує на тому, що позовні вимоги стосуються фізичної особи, оскільки за його доводами правочини, за якими у відповідача 1 виникло право користування спірними землями, є нібито нікчемними, а отже не можуть породжувати для будь-кого будь-яких правових наслідків.
Відповідач 1 зазначає, що положеннями ст. 31 ЗК України (в редакції на час передачі в оренду земель) чітко визначався перелік складу земель, з яких може складатися фермерське господарство. Так, землі фермерського господарства могли складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовуються фермерським господарством на умовах оренди.
Зі змісту указаної спеціальної норми права вбачається, що до земель фермерського господарства не належали земельні ділянки, які отримані громадянами в оренду для ведення (а не створення) такого господарства. Будь - якої імперативної норми щодо цього не було.
В діючій редакції ст. 31 ЗК України (внесено зміни на підставі Закону України № 1788-ІХ від 24.09.2021) передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися: 1) із земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; 2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
У даному випадку словосполучення «можуть складатися» не є синонімом «складаються». Отже, законодавець передбачив право (не обов`язок) набуття фермерським господарствам прав на земельні ділянки на підставі саме правочинів, а не в силу «мовчазної норми закону».
Не було та немає на даний час жодної правової норми, яка б імперативно передбачала, що фермерське господарство має певні суб`єктивні права щодо земель, які отримані його засновником в користування як фізичною особою до часу його створення чи після.
Ототожнення за правовим статусом фізичної особи як громадянина, що звернувся до уповноваженого державою органу з метою отримання в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства, та самого фермерського господарства, яке має право здійснювати господарську діяльність, є безпідставним та неаргументованим.
З аналізу указаних норм процесуального та матеріального права вбачається, що земельні спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи - підприємці, за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів яких вони звертаються, розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.
Отже, як зазначає відповідач 1, в порядку цивільного судочинства розглядаються будь-які справи, у тому числі у сфері земельних відносин, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб - підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання.
Оскільки фермерські господарства є суб`єктами господарювання, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, належать до юрисдикції господарських судів (схожі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 16.01.2019 у справах № 483/1863/17, № 695/1275/17 та від 13.11.2019 у справі № 628/773/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 зазначила, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у той числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того чи створила вона це фермерське господарство.
Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, Верховний Суд дійшов висновку, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства (постанова Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19).
Прокурор зазначає, що ОСОБА_1 вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства, уклавши до державної реєстрації фермерського господарства Чорноземи Зіньківщини 26 договорів оренди до створення фермерського господарства.
Крім того, після державної реєстрації ФГ Чорноземи Зіньківщини, на підставі наказів ГУ Держгеокадастру у Полтавській області між органом влади та Удовиченком A.B. укладено спірні договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.
У даному випадку, як зазначає прокурор, Удовиченко A.B., являючись засновником фермерського господарства, отримував спірні земельні ділянки в обхід установленої ст. 134 Земельного кодексу України процедури отримання земельної ділянки на пільгових умовах, саме з метою ведення господарської діяльності фермерського господарства, що свідчить про наявність між сторонами господарських правовідносини.
З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмету правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Враховуючи те, що земельні ділянки надавалися в користування ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, тобто для використання у підприємницькій діяльності, то за своїм змістом правовідносини, що склалася між сторонами у цій справі, притаманні саме господарській діяльності. Сам по собі факт того, що орендарем за оспорюваним договором оренди та за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є фізична особа, не може бути єдиним та визначальним критерієм для віднесення цієї справи до юрисдикції цивільних судів.
Таким чином, висновки відповідача в частині визначення цивільної юрисдикції заявленого спору виключно з підстав набуття прав фізичною особою на спірну земельну ділянку в процесі розгляду спору, є помилковими, прийнятими без урахування змісту правовідносин та визначеного прокурором відповідача, до якого пред`явлені певні вимоги, які стосуються дій, вчинених відповідачем стосовно таких земельних ділянок.
В постанові ВС від 14.01.2025 у справі № 917/50/24 колегія суддів Касаційного господарського суду зазначила, що «правовідносини у цій справі за своїм змістом є подібними правовідносинам у справі № 922/1830/19, оскільки стосуються правомірності надання та користування земельних ділянок для ведення фермерського господарства, а отже, суд апеляційної інстанції правомірно врахував відповідний висновок Великої Палати Верховного Суду. Протилежні доводи касаційної скарги жодним чином не спростовують висновку суду апеляційної інстанції щодо подібності правовідносин за основним - змістовим критерієм, сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, а тому визнаються безпідставними і відхиляються.
За наведеного, вірним є висновок апеляційного суду, що оскільки земельні ділянки надавалися в користування ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, тобто для використання у підприємницькій діяльності, то за своїм змістом правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі, притаманні саме господарській діяльності. Сам по собі факт того, що орендарем за оспорюваним договором оренди та за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є фізична особа, не може бути єдиним та визначальним критерієм для віднесення цієї справи до юрисдикції цивільних судів.
Схожий за змістом висновок наведений у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 917/1701/23, яка підставно врахована судом апеляційної інстанції, що доводами касаційної скарги не спростовується».
Отже, спір у справі № 917/19/24 має вирішуватися за правилами господарського судочинства, а клопотання відповідача про закриття провадження у справі №917/19/24 за позовом виконувача обов`язки керівника Диканської окружної прокуратури на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України є необґрунтованим, суперечить нормам матеріального та процесуального права.
05.03.2025 від прокуратури надійшли заперечення на клопотання відповідача 1 про витребування доказів (вх. №2995).
05.03.2025 від відповідача 1 до суду надійшло клопотання про витребування доказів у порядку ст. 81 ГПК України (вх.№3001) та клопотання про долучення доказів/документів до справи (вх.№3007).
З метою забезпечення належних умов для повного, всебічного і об`єктивного розгляду справи, господарський суд вважає за необхідне відкласти розгляд справи на іншу дату.
Керуючись п. 10 ч. 2 ст. 182, п. 3 ч. 2 ст. 183, 234 ГПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

1. Відкласти розгляд справи на 08.05.2025 р. на 10:00 год.
Розгляд справи відбудеться в приміщенні господарського суду Полтавської області за адресою: м. Полтава, вул. Капітана Володимира Кісельова,1, зал № 10.
2. Копію ухвали направити учасникам справи.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню (ст. 235, 255 ГПК України).

Суддя Солодюк О.В.