ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2025 р. Справа №914/2331/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянув апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» від 29.08.2023

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 (повний текст рішення складено 24.07.2023, суддя Стороженко О.Ф.)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.01.2023 (повний текст ухвали складено 18.01.2023, суддя Фартушок Т.Б) про поновлення строку для подання доказів

у справі № 914/2331/22

за позовом Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах держави

до відповідача 1 Львівської міської ради

до відповідача 2 Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап»

про визнання недійним рішення №4820 від 12.11.2020 (правового попередника відповідача-1) про передачу відповідачу - 2 у власність земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності відповідача - 2 на земельну ділянку

за участю представників:

прокурор Винницька Л.М.

від відповідача-1 Ковела М.В.

від відповідача-2 Медвідь Ю.О.

Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» (далі ОК «ГБК «Пікап») про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради №4820 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» (на даний час правонаступником Сільської ради є Львівська міська рада - відповідач-1) та скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» (відповідача-2) на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096, площею 0,1000 га.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор покликається на невідповідність рішення Рясне-Руської сільради за № 4820 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

В ході підготовчого провадження у цій справі, відповідач-2 звернувся до суду першої інстанції з заявою про залишення позову без руху з підстав несплати прокурором судового збору у повному обсязі. Вказана заява мотивована ним, що прокурором сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру, однак позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно в розумінні ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є майновою вимогою.

Господарський суд Львівської області ухвалою від 17.01.2023 у задоволенні заяви Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про залишення позовної заяви без руху відмовив, оскільки дійшов висновку, що вимога про скасування державної реєстрації права власності є немайновою вимогою.

Разом з тим, відповідач-2 звернувся до суду з клопотаннями про залишення позову без розгляду на підставі п.2. ч. 1 ст. 226 ГПК України, з мотивів, які були викладені в тексті відзиву на позов та в додаткових поясненнях. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що прокурор до органу місцевого самоврядування з повідомленням про порушення інтересів держави (територіальної громади) з метою надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави (територіальної громади) не звертався, а тому порушив процедуру, встановлену частинами 3 і 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім цього, вказаною ухвалою від 17.01.2023 Господарський суд Львівської області відмовив і у задоволенні клопотань Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про залишення позовної заяви без розгляду, які викладені у відзиві та в додаткових поясненнях, оскільки встановив, що Львівська міська рада (орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах) є відповідачем у даній справі, а прокурор є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, пов`язаних із протиправним розпорядженням земельними ділянками територіальної громади.

Господарський суд Львівської області в рішенні від 13.07.2023 позовні вимоги прокурора задоволив; визнав недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області за № 4820 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки»; скасував державну реєстрацію права власності Обслуговуючого кооперативу «ГБК «Пікап» на земельну ділянку за кадастровим номером :12:005:0096, площею 0,1000 га; за рахунок відповідача-2 відшкодував прокурору судовий збір.

Задовільняючи позовні вимоги прокурора, місцевий господарський суд виходив з того, що враховуючи факт відсутності встановлення містобудівною документацією розміру земельної ділянки, яка могла передаватись безоплатно у власність гаражно-будівельному кооперативу для здійснення гаражного будівництва, безоплатне передання Рясне-Руською сільською радою, рішенням №4820 від 12.11.2020, Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» (Відповідачу-2) у власність спірної земельної ділянки здійснено всупереч нормі ч.1 ст.41 ЗК України, що зумовлює наявність підстав для визнання незаконним (недійсним) такого рішення, прийнятого з порушенням норм чинного законодавства (п.10 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно зі ст.39 ЗК України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до Генерального плану населеного пункту, іншої містобудівельної документації, плану земельно-господарського устрою. Проте, всупереч нормам статей 38, 39, 41 Земельного кодексу, наявний факт надання відповідачу-2 (рішенням №4820 від 12.11.2020) безоплатно у власність земельної ділянки для гаражного будівництва із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а не із земель житлової та громадської забудови, тобто наявний факт розпорядження Рясне-Руською сільською радою земельною ділянкою з порушенням визначеного її цільового призначення. Надання гаражно-будівельному кооперативу (безоплатно у власність) для гаражного будівництва земельної ділянки, яка належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, електрики і оборони, законодавством - не передбачено.

Суд встановив, що відповідачем-2 не розроблялось та не подавалось обґрунтувань необхідності надання спірної земельної ділянки вказаної площі і, відповідно, спірне рішення Рясне-Руської сільської ради (та документи, на підставі яких приймалось рішення) не містить жодних даних щодо необхідності забезпечення трьох членів кооперативу умовами для зберігання власних транспортних засобів (їх наявності, кількості), а також - обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для таких цілей. Тобто, зазначив, що відсутні докази необхідності передачі відповідачу-2 спірної земельної ділянки (безоплатно у власність) з метою забезпечення його членів мінімально необхідними умовами для зберігання власних транспортних засобів (шляхом будівництва гаражів).

Крім цього, суд також, взяв до уваги той факт, що 12.11.2020 Рясне-Руською сільською радою надано відповідачу-2 безоплатно у власність для тих самих цілей - будівництва та обслуговування гаражів, ще одинадцять земельних ділянок за рішеннями №4814, №4815, №4816, №4817, №4818, №4819, №4821, №4822, №4823, №4824, №4825, а 01.10.2020 надано ще одну земельну ділянку за рішенням №4360 загальною площею 7,1597 га.

Вважаючи, що при розгляді цієї справи місцевим господарським судом було допущено порушення норм процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права, в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ОК «ГБК «Пікап» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:

- скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.01.2023 у цій справі в частині відмови в задоволенні клопотання про залишення позову без руху та в частині відмови в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду;

- скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 у справі №914/2331/22 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, відповідач-2 покликається, зокрема, на таке:

- суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позову без руху з підстав несплати судового збору за позовну вимогу майнового характеру, оскільки вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за своєю правовою природою пов`язана з позбавленням прав на нерухоме майно (земельну ділянку) власника та його переходом до нового власника органу місцевого самоврядування, а тому є майновою;

- суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача-2 щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду, у зв`язку з невиконанням прокурором обов`язку, визначеного ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України, щодо повідомлення компетентного органу про намір здійснювати представництво інтересів держави в суді;

- твердження прокурора, з яким погодився суд першої інстанції, про відсутність державного органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах, не відповідає дійсності, оскільки уповноваженим органом держави, який здійснює наглядові (контролюючі) функції за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також за додержанням земельного законодавства, у тому числі органами місцевого самоврядування, є територіальний орган Держгеокадастру (у даному випадку у Львівській області);

- місцевий господарський суд прийшов до помилкового висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є ефективним та може забезпечити поновлення порушеного права та законного інтересу без необхідності повторного звернення до суду, оскільки апелянт (відповідач-2) є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому належним способом захисту є витребування цієї земельної ділянки з чужого володіння (віндикаційний позов);

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передачу Рясне-Руською сільською радою спірної земельної ділянки за відсутності містобудівної документації з огляду на те, що спірна земельна ділянка хоча і перебувала у комунальній власності Рясне-Руської сільської ради, проте місцезнаходження такої - м. Львів. Отже, при передачі земельної ділянки у власність повинна застосовуватись містобудівна документація м. Львова;

- висновок суду про те, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних гаражів та для колективного гаражного будівництва надаються тільки за рахунок земель житлової та громадської забудови не узгоджується зі змістом ст. 41 Земельного кодексу України, оскільки вказана стаття не містить таких вимог.

Львівська міська рада, на виконання вимог ст. 263 ГПК України, подала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи апелянта, покликаючись на таке:

- ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 №6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади», керуючись, серед іншого, розпорядженням № 718-р, визнано Львівську міську раду правонаступником всього майна, прав та обов`язків Рясне-Руської територіальної громади. Цього ж дня, ухвалою Львівської міської ради за №7 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради», враховуючи розпорядження №718-р та інші нормативно-правові акти, Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради. Вищезазначені ухвали Львівської міської ради чинні, в судовому порядку не скасовані, відтак, Львівська міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради;

- інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який належить до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (пункт 7.23 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.02.2019 у справі № 915/20/18). З огляду на те, що в цьому випадку відбулось порушення інтересів територіальної громади внаслідок прийняття Рясне-Руською сільською радою оскаржуваного рішення, прокурор правомірно звернувся до суду як самостійний позивач, визначивши Львівську міську раду відповідачем. Зважаючи на відсутність іншого уповноваженого органу, прокурор є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у цих правовідносинах;

- відповідач-1 зазначає, що спірна земельна ділянка хоч і була передана у власність Рясне-Руської сільської ради, однак це не змінило факт її місцезнаходження в межах території м. Львова, що підтверджується і Генпланом м. Львова, і самою радою в спірному рішенні (з кадастровим номером спірної земельної ділянки), і тим, що первинно вказаною земельною ділянкою розпорядилась саме Львівська міська рада, що ніким оскаржено не було. Згідно з Генпланом м. Львова, територія, на якій розміщена спірна земельна ділянка, відноситься до території малоповерхової житлової забудови. З огляду на положення ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки спірна земельна ділянка передана для будівництва гаражів, відтак для містобудівних потреб, передача останньої не могла відбуватися за відсутності плану зонування або детального плану території;

- проект відведення земельної ділянки кооперативу відсутній, технічна документація щодо поділу та оспорюване рішення Рясне-Руської сільської ради не містять жодних даних щодо необхідності забезпечення 3 (трьох) членів кооперативу умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості, тощо), а також обґрунтування розміру земельної ділянки, яка необхідна для таких цілей площею 0,1000 га, а статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу. Вказане свідчить про порушення оспорюваним рішенням ради норм ст. 41 Земельного кодексу України.

Таким чином, Львівська міська рада просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги відповідача-2, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Заступник керівника Львівської обласної прокуратури також скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України та подав відзив на апеляційну скаргу, доводи в якому зводяться до наступного:

- позовна заява у даній справі відповідає вимогам ст. ст. 162, 164, 172 ГПК України, прокурором не заявлено позовних вимог майнового характеру, а скасування державної реєстрації права власності є правовим наслідком задоволення вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність кооперативу;

- захищати інтереси територіальної громади повинні органи місцевого самоврядування. Оскільки, у даному випадку, орган місцевого самоврядування, всупереч інтересам територіальної громади, прийняв незаконне рішення щодо розпорядження землею, такий є відповідачем у даній справі, а прокурор звернувся до суду як позивач;

- відповідно до ч.4 ст.122, ст.15-1 Земельного кодексу України органи Держгеокадастру не уповноважені державою здійснювати захист її інтересів в спорі, що виник внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування;

- вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування держреєстрації права власності на спірну земельну ділянку не можуть бути розцінені як неналежний спосіб захисту, оскільки задоволення таких вимог призведе до скасування держреєстрації речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та надалі, враховуючи зміни в територіальному устрої, право власності буде зареєстровано за Львівською міською радою в силу вимог закону.

З огляду на викладене, прокурор не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

В ході апеляційного провадження сторонами було подано ряд клопотань та додаткових пояснень щодо застосування практики Верховного Суду та ефективності обраного прокурором способу захисту.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображений у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.

В дане судове засідання прибули прокурор та представники сторін, які підтримали свої доводи, міркування та заперечення, наведені у їх процесуальних документах, поданих суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у ній докази, колегія суддів встановила таке:

На підставі ухвали Львівської міської ради №2588 від 16.11.2017 «Про затвердження меморандуму про порозуміння між Львівською міською радою та Рясне-Руською сільською радою» та ухвали №2677 від 07.12.2017 «Про внесення змін до ухвал міської ради №4968 від 14.07.2015 та №5143 від 01.10.2015», Львівською міською радою 14.02.2019 було прийнято ухвалу за №4647, якою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельних ділянок №1-15. Пунктом 3 вказаної ухвалою Львівської міської ради №4647 від 14.02.2019 вирішено також передати зазначені у ній земельні ділянки комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації за №916/0/5-19 від 23.08.2019 вказані земельні ділянки з комунальної власності Львівської міської ради прийнято у державну власність, а розпорядженням за №1483/0/5-19 від 13.12.2019 вказані земельні ділянки державної власності передано у комунальну власність Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Вказані земельні ділянки державної власності за рішенням за №3365 від 18.12.2019 прийнято до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області

Рясне-Руською сільською радою рішеннями за №3432 від 03.01.2020 та за №4194 від 11.09.2020 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу вказаних земельних ділянок та їх об`єднання (при поділі).

Рішеннями за №3692 від 28.04.2020 та за №4381 від 19.10.2020 Рясне-Руською сільською радою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельних ділянок площею 19,6396 га та 12,3188 га на земельні ділянки меншою площею.

При затвердженні технічної документації із землеустрою, рішенням за №4381 від 19.10.2020 було також утворено земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:005:0096, яку, за рішенням Рясне-Руської сільської ради №4820 від 12.11.2020 було передано у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап».

Зі змісту рішення Рясне-Руської сільської ради №4820 від 12.11.2020, зокрема, вбачається, що на підставі ст.41 Земельного кодексу України кооперативу передана у власність земельна ділянка, яка розташована у місті Львові, на території, що межує з Рясне-Руською сільською радою для будівництва та обслуговування гаражів; земельна ділянка належала до земель запасу, а за цільовим призначенням - до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; код КВЦПЗ 16.00. Водночас кооператив зобов`язано забезпечити зміну виду використання земельної ділянки з КВЦПЗ 16.00 на КВЦПЗ 12.04 (для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу). Означеним рішенням надано земельну ділянку відповідачу-2 у власність фактично безоплатно, хоча у рішенні про це не зазначено.

За даними Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради (зазначеними у листі №2401-75210 від 20.09.2022) відповідно до Генерального плану міста Львова (затвердженого ухвалою Львівської міської ради №3924 від 30.09.2010) спірна земельна ділянка розташована на території міста Львова, в межах території малоповерхової житлової та садибної забудови.

Відповідно до Плану зонування території Залізничного району міста Львова (затвердженого Ухвалою Львівської міської ради №4657 від 21.05.2015), земельна ділянка розташована в межах функціонування зони садибної забудови; в межі опрацювання містобудівної документації села Рясне-Руська вказана земельна ділянка не входить.

Вбачаючи невідповідність рішення Рясне-Руської сільради за № 4820 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прокурор звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради за № 4820 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «ГБК «Пікап» земельної ділянки» та скасувати державну реєстрацію права власності ОК «ГБК «Пікап» на земельну ділянку за кадастровим номером :12:005:0096 площею 0,1000 га.

Заслухавши пояснення представників та розглянувши доводи апеляційної скарги щодо оскарження ухвали Господарського суду Львівської області від 17.01.2023 в частині відмови в задоволенні заяви про залишення позову без руху та в частині відмови в задоволенні клопотань про залишення позовної заяви без розгляду, судова колегія відхиляє такі вимоги апеляційної скарги з огляду на таке:

1) щодо доводів скаржника про несплату прокурором судового збору за вимогу майнового характеру про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 24.01.2020р. у справі № 910/10987/18.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі, якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав, проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, як і вимога про визнання недійсним рішення сільської ради, відповідно до змін у законодавстві, є самостійною підставою для припинення відповідного речового права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) дійшла до висновку, що ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає. Відтак, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, як і вимога про визнання недійсним рішення ради, в цій справі не мають ознак майнових вимог.

2) щодо доводів апелянта про наявність підстав для залишення позову без розгляду, судова колегія вказує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 у справі № 916/749/17 вказав, що захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор обґрунтовував необхідність захисту інтересів держави тим, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та всупереч вимог чинного законодавства незаконно безоплатно передана у приватну власність юридичної особи.

Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Тобто, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Львівська міська рада.

Проте, враховуючи те, що один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем, з огляду на предмет спору Львівська міська рада зазначена прокурором в якості відповідача у даній справі. Отож, за відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати захист її інтересів в даній сфері, прокурор самостійно звернувся з позовом у даній справі в інтересах держави.

Доводи відповідача-2 про те, що у спірних правовідносинах здійснювати функції держави уповноважений територіальний орган Держгеокадастру (у даному випадку у Львівській області) оцінюються судом апеляційної інстанції критично, з огляду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, в якій зазначено, що процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Разом з тим, таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило би принципу розумності.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Велика Палата Верховного Суду у справі №925/1133/18, також, зауважила, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності в тих випадках, коли це прямо визначено у відповідних нормативно-правових актах (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

Відтак, у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на заявлену прокурором вимогу про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив міську раду відповідачем у справі та обґрунтував підстави для представництва інтересів держави відсутністю органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. За таких обставин справи органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор.

Отож, підсумовуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду від 17.01.2023 в частині відмови в задоволенні заяви про залишення позову без руху та в частині відмови в задоволенні клопотань про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки така постановлена з дотриманням норм процесуального права, а висновки, до яких суд дійшов в ході розгляду вказаних клопотань, засновані на законі та відповідають актуальній судовій практиці.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивами на неї та додатковими поясненнями, з врахуванням актуальної судової практики, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з огляду на таке:

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.

Водночас, колегія суддів зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом яких звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)).

Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.02.2025 року у справі №922/985/24.

Згідно із частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 52 Земельного кодексу України).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Як вбачається з матеріалів справи, рішеннями за №3692 від 28.04.2020 та за №4381 від 19.10.2020 Рясне-Руською сільською радою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельних ділянок площею 19,6396 га та 12,3188 га на земельні ділянки меншою площею.

При затвердженні технічної документації із землеустрою, рішенням за №4381 від 19.10.2020 було, також, утворено земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:005:0096, яку, за рішенням Рясне-Руської сільської ради №4820 від 12.11.2020 було передано у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап».

Таким чином, особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем такого нерухомого майна (принцип реєстраційного володіння). Отже, фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим №:12:005:0096 є ОК «ГБК «Пікап».

А тому, належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у даній справі має бути віндикаційний позов. Такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), про що неодноразово наголошував Верховний Суд.

Однак, у даній справі прокурором не заявлено позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, натомість, прокурор у цій справі заявив позовну вимогу про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4820 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки».

Оскільки на момент звернення прокурора з позовом до господарського суду рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 за № 4820 було реалізоване шляхом реєстрації за ОК «ГБК «Пікап» права власності на спірну земельну ділянку, то визнання незаконним і скасування зазначеного рішення саме по собі, без заявлення позовних вимог, спрямованих на відновлення володіння майном, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22.

Крім того, колегія суддів бере до уваги останню правову позицію в питанні визначення способу захисту у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21. Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, враховуючи мету позову про витребування та підстави для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Слід врахувати, що Львівська міська рада попередньо не була власником спірної земельної ділянки, речові права на земельну ділянку з кадастровим №:12:005:0096 за нею не були зареєстровані, а тому скасування державної реєстрації прав власності за відповідачем-2 (припинення відповідних прав) не відновлює право власності Львівської міської ради на спірне майно.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що прокурор звернувся у цій справі із способом захисту, який не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, що є самостійною підставою для відмови у позові.

При цьому, судова колегія вважає, що з огляду на наведені вище обставини, відпала необхідність дослідження судом фактичних обставин справи, оскільки такі висновки мотивувальної частини судового рішення можуть сприйматися як преюдиційні під час розгляду інших справ за участі сторін цього спору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №906/1336/19 від 08.06.2021).

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі щодо неналежного способу захисту, знайшли своє підтвердження, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи, 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykhv.Russia» від 24.07.2003 року, «SvitlanaNaumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача-2 знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, відтак рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 у справі №914/2331/22 підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» задоволити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 у справі № 914/2331/22 скасувати.

3. В позові відмовити.

4. Стягнути з Львівської обласної прокуратури (79005, місто Львів, проспект Шевченка, будинок 17/19; ідентифікаційний код 02910031) на користь Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» (81083, Львівська область, Яворівський район, с. Зелів, вул. Центральна, 347, ) 5954,40 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Господарському суду Львівської області видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

7. Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

повна постанова складена 28.04.2025

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік