ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2025 р. Справа№ 910/14453/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Михальської Ю.Б.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної податкової служби України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.01.2025

у справі № 910/14453/24 (суддя Людмила Шкурдова)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС"

до Державної податкової служби України

про стягнення 78 460,86 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби України про стягнення 78 460,86 грн.

Позові вимоги обґрунтовані тим, що Державною податковою службою України не було виконано рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23, у зв`язку з чим позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення з відповідача за період з 22.06.2023 по 21.11.2024 інфляційних втрат у сумі 53 062,30, грн та 3 % річних у сумі 25 398,56 грн, нарахованих на суму основного боргу (596 429,89 грн), встановлену рішенням суду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" до Державної податкової служби України задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" 53 062,30 грн інфляційних втрат, 25 398,56 грн 3% річних, 2 422,40 грн витрат зі сплати судового збору, 5 500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи щодо невиконання ДПСУ рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23, у зв`язку з чим у позивача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникло право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період не виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та розглянути питання розподілу судових витрат, які покласти на позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено без надання правильної правової оцінки обставинам справи, з порушенням норм матеріального права без дотримання норм процесуального права, не є доведеними ті обставини, які суд безпідставно вважає встановленими, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- вина ДПС щодо несплати коштів відсутня, оскільки відповідач є бюджетною організацією, а відповідно до частини першої статті 48 БК України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють розрахунок та платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років;

- Державною податковою службою України листом № 3341/5/99-00-10-01-03-05 від 05.03.2024 було надано до Державної казначейської служби України перелік сум для безспірного списання, зокрема, щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 р. у справі № 910/9905/23. У зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування, станом на 10.12.2024 підтвердження проплати від ДКСУ за наказом Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9905/23 до ДПС не надходило;

- оскільки відповідно до положення законодавства виконання судового рішення покладається на органи казначейств, до справи слід було залучити належного відповідача;

- саме позивачем було порушено договірні зобов`язання: позивачем не надано відповідний акт, у зв`язку з чим ДПС не могло здійснити розрахунок, тим самим не мало законної та правової можливості виконати належним чином покладені договірні зобов`язання за договором.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Тищенко А.І., суддів: Михальської Ю.Б., Іоннікової І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14453/24.

Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

24.02.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/14453/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24 залишено без руху. Надано Державній податковій службі України строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання даної ухвали.

12.03.2025 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (підсистему «Електронний суд») на виконання вимог ухвали суду від 27.02.2025 заявником усунуто недоліки апеляційної скарги, а саме: подано докази сплати судового збору (платіжна інструкція №471 від 11.03.2025).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2025 відмовлено Державній податковій службі України у задоволенні клопотання про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24; учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 10 днів з моменту отримання даної ухвали; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 16.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" та Державною податковою службою України було укладено договір № 14 про постачання природного газу, за умовами п. 2.1 якого постачальник продає товар: електрична енергія згідно коду ДК 021:2015:09310000-5 - електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач сплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

За період з 01.12.2021 по 31.12.2021 на об`єкти Державної податкової служби України фактично було поставлено електричну енергію обсягом 459 416,00 кВт/год на загальну суму 1 526 998,50 грн з ПДВ.

Водночас, відповідач не повністю сплатив за спожиту електричну енергію.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" до Державної податкової служби України про стягнення основного боргу в сумі 596 429,89 грн, пені в сумі 6536,22 грн та 3% річних в розмірі 784,35 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 р. у справі № 910/9905/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2023, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" було задоволено повністю; стягнуто з Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" основний борг в сумі 596 429,89 грн, пеню в сумі 6 536,22 грн, 3% річних в розмірі 784,35 грн та судовий збір в сумі 9 056,26 грн.

Загальна сума до стягнення з Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23 склала 612806,72 грн.

На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 06.02.2024 було видано відповідний наказ.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23 не виконано, відповідачем заборгованість не сплачена.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, факти встановлені рішенням суду у справі №910/9905/23 щодо прострочення оплати за поставлену позивачем електроенергію та стягнення у зв`язку з цим заборгованості у загальному розмірі 596 429,89 грн повторного доведення не потребують.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача за період з 22.06.2023 по 21.11.2024 інфляційних втрат у сумі 53 062,30, грн та 3 % річних у сумі 25 398,56 грн, нарахованих на суму основного боргу (596 429,89 грн), встановлену рішенням суду у справі №910/9905/23.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом з тим, відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частини третьої статті 653 Цивільного кодексу України.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року №910/8318/16).

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Слід зазначити, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Судом встановлено, що доказів виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23 матеріали даної справи № 910/14453/24 не містять.

Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Як зазначалось вище, у даній справі № 910/14453/24, враховуючи невиконання ДПСУ рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23, сума заборгованості за яким становить 596 429,89 грн, позивач просить суд стягнути з відповідача 53 062,30 грн інфляційних втрат та 25 398,56 грн 3% річних за період з 22.06.2023 по 21.11.2024.

При цьому, судом встановлено, що в прохальній частині позовної заяви позивачем допущено описку, а саме - замість стягнення 53 062,30 грн інфляційних втрат позивачем зазначено про стягнення 53 062,30 грн пені, в той час як останнім, у відповідності до приписів статті 625 Цивільного кодексу України, було здійснено нарахування саме інфляційних втрат, про що також зазначено по тексту позовної заяви.

Доказів сплати заборгованості у сумі 596 429,89 грн матеріали справи не містять.

При цьому колегія суддів зазначає, що ? ( ) '.

, ? ? ? ` ? ? ? .

, ? , ? ? , ? ? ? , , ? ? ? - ?, ? ? .

, ? 27.11.2019 242/4741/16-, ? ? , ? ? .

, саме позивачем було порушено договірні зобов`язання, відхиляються колегією суддів, оскільки зводяться до переоцінки встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 у справі № 910/9905/23, яке набрало законної сили, обставин, які в силу частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційними та не підлягають повторному дослідженню в межах даного спору.

В апеляційній скарзі відповідач також посилається на положення чинного законодавства, яке регулює позовну давність, при цьому скаржником не заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

З аналізу змісту апеляційної скарги колегія суддів зауважує, що відповідач здебільшого цитує положення чинного законодавства та тексти постанов Верховного Суду, при цьому не висновуючи з огляду на викладене у скарзі свою правову позицію щодо спору по суті в цілому та оскаржуваного рішення зокрема.

За вказаних обставин, оскільки розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості відповідача у розмірі 596 429,89 грн, за період з 22.06.2023 по 21.11.2024, є обґрунтованими та арифметично вірними, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 10 500,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" у даній справі здійснювалось адвокатом Невструєвим Леонідом Борисовичем, повноваження якого підтверджуються довіреністю № 13-ЮІ від 02.01.2024.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи було надано: договір про надання правничої допомоги № 13/5 від 20.05.2019, додаткову угоду № 11/24 від 01.11.2024 до договору про надання правничої допомоги № 13/5 від 20.05.2019, детальний опис наданої професійної правничої допомоги, акт про прийняття-передачу наданих послуг № 1/11/24 від 21.11.2024.

Так, 20.05.2019 між адвокатом Невструєвим Леонідом Борисовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" було укладено договір № 13/5 про надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1 якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту.

Згідно з п. 4.2 договору гонорар факт наданої правової допомоги підтверджується актом наданих послуг.

01.11.2024 між адвокатом Невструєвим Л.Б. та ТОВ "УКР ГАЗ РЕСУРС" було укладено додаткову угоду № 11/4, відповідно до п. 1.1 якої адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту у господарському провадженні у справі по стягненню інфляційних втрат та 3% річних з ДПСУ.

У пункті 2.1 додаткової угоди сторони погодили, що розмір погодинної ставки адвоката за надання будь-яких видів професійної правничої допомоги на рівні 3 500,00 грн. за 1 годину.

Клієнт сплачує гонорар протягом 180 днів з моменту підписання акту наданих послуг (п. 2.5 додаткової угоди).

Як вбачається з акту про прийняття-передачу наданих послуг № 1/11/24 від 21.11.2024, адвокат надав позивачу такі послуги: ознайомлення із документами щодо несплати ДПСУ заборгованості за поставлену електричну енергію та нарахування 3% річних і інфляційних втрат (2 години вартістю 7 000,00 грн.); підготовка позовної заяви до Господарського суду міста Києва (1 година вартістю 3 500,00 грн.). Зазначений перелік послуг також відображено в детальному описі наданої професійної правничої допомоги.

Відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачем завищено вартість витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи, що спір у справі № 910/14453/24 є малозначним (ціна позову 78 460,86 грн), дана справа не становить складності для підготовки правової позиції по справі, оскільки вже є рішення суду, яким встановлено обставини у справі № 910/9905/23, які є преюдиційними у даній справі № 910/14453/24, розрахунки інфляційних втрат та 3% річних не становлять складності для їх обрахування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача усього розміру витрат на правову допомогу.

З огляду на викладене, враховуючи докази щодо фактично понесених витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" на професійну правничу допомогу, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на правничу допомогу у сумі 5 500,00 грн покладаються на відповідача, а у сумі 5 000,00 грн - залишаються за позивачем.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/14453/24 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14453/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

Ю.Б. Михальська