ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2025 р. Справа№ 911/1469/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Іоннікової І.А.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 15.04.2025,

розглянувши апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 (повний текст рішення складено та підписано 14.03.2024)

у справі №911/1469/23 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області

до Білоцерківської міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Релігійна громада Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області (далі, позивач) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Білоцерківської міської ради (далі, відповідач або Рада) про визнання незаконним і скасування рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 №3814-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області» на земельну ділянку з цільовим призначенням 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання - для обслуговування культової будівлі) площею 0,3275 га з кадастровим номером: :03:051:0013, яке виникло на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15.08.2018 №392 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в адміністративних межах Пилипчанської с/ради».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Білоцерківської міської ради від 27.04.2023 №3814-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області» є необґрунтованим та протиправним, прийнятим відповідачем з порушенням процедури та за неналежних підстав.

Позивач вказує, що релігійні організації можуть бути позбавлені законного права постійного користування земельними ділянками лише у спосіб, визначений статтями 141-143 Земельного кодексу України, тоді як оскаржуване рішення не містить посилань на підстави припинення такого права, встановлені вказаними статтями.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 позов Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області до Білоцерківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 №3814-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області» на земельну ділянку з цільовим призначенням 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання для обслуговування культової будівлі) площею 0,3275 га з кадастровим номером: :03:051:0013, яке виникло на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15.08.2018 №392 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в адміністративних межах Пилипчанської с/ради» задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 № 3814-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області» на земельну ділянку з цільовим призначенням 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання для обслуговування культової будівлі) площею 0,3275 га з кадастровим номером: :03:051:0013, яке виникло на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15.08.2018 № 392 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в адміністративних межах Пилипчанської с/ради».

Присуджено до стягнення з Білоцерківської міської ради на користь Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області 2 684,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з матеріалів справи не вбачається наявності передбачених статтею 141, 143 Земельного кодексу України підстав для припинення відповідачем права постійного користування земельною ділянкою позивача. Суд зазначив, що оспорюваним рішенням порушено права та інтереси позивача щодо права користування спірною земельною ділянкою, яке було набуте ним у встановленому законом порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, 22.03.2024 засобами поштового зв`язку (про що свідчить штрих-код «Укрпошти» на конверті) Білоцерківська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги Рада посилається на неправильне застосування судом приписів статті 92 Земельного кодексу України.

Радою наголошено, що установчий документ (статут) позивача, як релігійної організації, у відповідності до Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України» втратив чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

Отже, позивач у силу наведеної статті 92 Земельного кодексу України не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності.

Рада додатково звернула увагу суду на порушення позивачем вимог пункту 2 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України з огляду на встановлену законом втрату чинності статуту позивача в частині повної офіційної назви організації.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

Позивач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Водночас, під час розгляду справи в судових засіданнях, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача з підстав, викладених у позовній заяві.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2024 апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: ОСОБА_1., судді: Сибіга О.М., Палій В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали господарської справи №911/1469/23; вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи №911/1469/23 до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №911/1469/23 за апеляційною скаргою Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 та розгляд справи призначено на 15.05.2024.

15.05.2024 судове засідання у справі №911/1469/23 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді ОСОБА_1. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2024 розгляд справи №911/1469/23 призначено на 03.07.2024.

28.06.2024 від відповідача через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №911/1474/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2024 розгляд справи №911/1469/23 відкладено на 21.08.2024 у зв`язку з неявкою представника позивача.

24.07.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області Іваницької Ольги Павлівни до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання б/н від 23.07.2024, в якому заявник просив дозволити адвокату Іваницькій О.П. приймати участь у судовому засіданні, призначеному на 21.08.2024 на 10 год.00 хв., в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2024 заяву представника Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області Іваницької Ольги Павлівни б/н від 23.07.2024 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

20.08.2024 через підсистему «Електронний суд» від Білоцерківської міської ради до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №911/1469/23, в якому викладено прохання відкласти розгляд апеляційної скарги Білоцерківської міської ради у справі №911/1469/23 на іншу дату, але не раніше ніж 17 вересня 2024 року.

Також 20.08.2024 від Білоцерківської міської ради до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому заявник просить забезпечити проведення судового засідання у справі №911/1469/23 в режимі відеоконференції та зазначає про те, що представлення інтересів Білоцерківської міської ради у справі №911/1469/23 здійснюється начальником відділу земельних відносин та архітектури юридичного управління Білоцерківської міської ради - Корнієнком Ігорем Миколайовичем.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2024 справу №911/1469/23 за апеляційною скаргою Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 прийнято до провадження колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - ОСОБА_1., судді - Сибіга О.М., Хрипун О.О. та призначено до розгляду на 25.09.2024, клопотання Білоцерківської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 розгляд справи №911/1469/23 в режимі відеоконференції відкладено на 24.10.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 розгляд справи №911/1469/23 в режимі відеоконференції відкладено на 20.11.2024.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 31.10.2024 №3195/0/15-24 суддю Північного апеляційного господарського суду ОСОБА_1. звільнено у відставку.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/802/24 від 19.11.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1469/23.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024 апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Коробенко Г.П., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2024 прийнято апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Коробенко Г.П., розгляд справи №911/1469/23 в режимі відеоконференції призначено на 16.12.2024.

У судове засідання, призначене на 16.12.2024, до суду апеляційної інстанції з`явився представник Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області, представник Білоцерківської міської ради приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд у судовому засіданні 16.12.2024 заслухав пояснення представників позивача та відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 у розгляді справи №911/1459/23 оголошено перерву до 14.01.2025.

У зв`язку з перебуванням судді Коробенка Г.П., який входить до складу колегії суддів, з 10.01.2025 по 19.01.2025 у відпустці, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/87/25 від 14.01.2025 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 справу №911/1459/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 прийнято апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А., розгляд апеляційної скарги Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 вирішено здійснювати у раніше призначеному в режимі відеоконференції судовому засіданні 14.01.2025.

14.01.2025 від представника Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що представник позивача адвокат Іваницька О.П. цього ж дня буде приймати участь у судовому засіданні в Апеляційній палаті Вищого антикорупційного суду, як адвокат обвинуваченого.

У судове засідання, призначене на 14.01.2025, до суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції з`явився представник Білоцерківської міської ради. Представник Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області у судове засідання не з`явився.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 розгляд справи №911/1469/23 відкладено на 11.03.2025.

У судове засідання, призначене на 11.03.2025, до приміщення Північного апеляційного господарського суду представники сторін не з`явилися. Представники Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області та Білоцерківської міської ради мали брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У зв`язку з відсутністю можливості авторизації в особистому кабінеті Електронного суду, що в свою чергу призвело до неможливості проведення технічної фіксації судового засідання, про що складено відповідний акт, судове засідання за апеляційною скаргою Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23, призначене на 11.03.2025 о 10 год 00 хв., не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 призначено до розгляду апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 в режимі відеоконференції на 15.04.2025.

У судовому засіданні 15.04.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання 15.04.2025 з`явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що у матеріалах справи міститься довідка про доставку ухвали суду від 11.03.2025 до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд».

Отже, за вказаних обставин, неявка у судове засідання позивача у відповідності до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Релігійна громада Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області є юридичною особою, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій, установ 14.09.2010 про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №0003984, , основним видом діяльності є КВЕД 94.91 - діяльність релігійних організацій.

Між ТОВ «Компанія «Брокінвест» (далі - власник) та позивачем у справі (далі - користувач) було укладено договір безоплатного користування (позички) нежитловою будівлею від 15.06.2017 (далі - договір), відповідно до умов якого власник зобов`язався передати користувачу, а користувач зобов`язався прийняти у строкове безоплатне користування нежитлову будівлю, незакінчене будівництво 63,5 % готовності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103, розташовану за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Героїв Чорнобиля, 5/10 (надалі - будівля) (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору будівля належить власнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. 19.04.2007 за реєстровим номером № 636.

Будівля розташована на земельній ділянці кадастровий номер :03:051:0013 площею 0,3275 га, адреса: Київська область, м. Біла Церква, вул. Героїв Чорнобиля, 5/10, право користування якої в процесі оформлення за власником будівлі (пункт 1.4 договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що строк користування будівлею за цим договором починається з дня укладення такого договору та є безстроковим.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 15.06.2018 №127769947, власником нежитлової будівлі, незакінченого будівництва 63,5 % готовності, яка розташована за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Героїв Чорнобиля, 5/10, є ТОВ «Компанія «Брокінвест», користувачем вказаного майна є позивач у справі.

Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15.08.2018 №392 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в адміністративних межах Пилипчанської с/ради» затверджено технічну документацію із землеустрою, розроблену фізичною особою-підприємцем Харитончук Аллою Євгеніївною, щодо відведення земельної ділянки у постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області для обслуговування культової будівлі, загальною площею 0,3275 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:051:0013) в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Надано у постійне користування земельну ділянку релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області, загальною площею 0,3275 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:051:0013) за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування культової будівлі, яка знаходиться в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

На підставі вказаного розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15.08.2018 №392 за позивачем зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3275 га з кадастровим номером: :03:051:0013, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13.09.2018 № 137557994.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 №3814-39-VIIІ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області», розглянувши подання постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища від 21 квітня 2023 року № 69, протокол засідання постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища від 21.04.2023 № 69 та протокол засідання постійної комісії з питань дотримання прав людини, законності, оборонної роботи, запобігання корупції, з питань децентралізації, сприяння депутатській діяльності, етики та регламенту від 26.04.2023 № 26, керуючись Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Законом України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України», беручи до уваги Висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом, затверджений наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27 січня 2023 року № Н-8/11, з метою забезпечення духовної незалежності, сприяння консолідації українського суспільства та усвідомлюючи важливість забезпечення законності і національної безпеки в країні в умовах повномасштабного вторгнення російської федерації, міська рада припинила права постійного користування Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області () на земельну ділянку з цільовим призначення 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання - для обслуговування культової будівлі) площею 0,3275 га з кадастровим номером: :03:051:0013, яке виникло на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15 серпня 2018 року № 392 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в адміністративних межах Пилипчанської с/ради».

У пункті 2 рішення зазначено, що землекористувачу або управлінню регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради потрібно зареєструвати припинення права постійного користування земельною ділянкою в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Звертаючись до суду із даним позовом, Релігійна громада Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви вважає зазначене рішення органу місцевого самоврядування необґрунтованим та протиправним, прийнятим Білоцерківською міською радою з порушенням процедури та за неналежних підстав, за відсутності доведення факту порушення позивачем земельного законодавства, за відсутності допустимих та достовірних доказів, що не базуються на нормах чинного законодавства України, прийнятим з перевищенням повноважень, наданих Білоцерківській міській раді ст. 19 Конституції України, а оскаржуване рішення відповідача позивач вважає таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку.

Позивач з посиланням на приписи статей 7, 22, 23, 92 Земельного кодексу України зауважив, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні. При цьому позивач наголосив на тому, що релігійні організації можуть бути позбавлені законного права постійного використання земельних ділянок лише у спосіб, визначений статтями 141-143 Земельного кодексу України: лише у разі добровільної відмови землекористувача від постійного користування земельною ділянкою; в інших випадках, передбачених законом, припинення права постійного користування земельною ділянкою можливе лише за рішенням суду.

Крім того, позивач посилається на судову практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05.11.2019 по справі №906/392/18, згідно якої право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним, а також посилається на судову практику КГС ВС, викладену в постанові від 20.02.2020 у справі №909/108/19, згідно якої право постійного користування припиняється лише при добровільній відмові землекористувача або у випадках, визначених статтею 143 ЗК України.

З урахуванням зазначеного, позивач стверджує, що приймаючи оспорюване рішення від 27.04.2023 №3814-39-VIIІ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області», Білоцерківська міська рада самовільно, без згоди релігійної організації та за відсутності судового рішення перевищила свої повноваження і грубо порушила права землекористувача на постійне користування земельною ділянкою. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду із даним позовом, з посиланням на ст. 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України, ст. 10, 25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», 12, 23, 92, 141-144 Земельного кодексу України, про визнання незаконним та скасування рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 №3814-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області».

У свою чергу Білоцерківська міська рада стверджує, що оспорюване рішення Білоцерківської міської ради прийняте з метою забезпечення духовної незалежності, сприяння консолідації українського суспільства та важливості забезпечення законності і національної безпеки в країні, на підставі, серед іншого, Висновку релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом, затверджений наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27.01.2023 №Н-8/11 та з урахуванням норм Земельного кодексу України, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про свободу совісті та релігійні організації», «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України».

Відповідач також звертає увагу, що відповідно до п. в) частини 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку.

Разом з тим відповідач стверджує, що позивач здійснює свою діяльність згідно Статуту Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області, яка перебуває в переліку релігійних організацій, які підпадають під дію частини 7 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Проте, як зазначив відповідач, позивач не виконав вимоги Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігії організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходяться за межами України в державі, яка визнано такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України», та у встановленому законом порядку не змінив офіційну назву в статуті, а тому, на думку відповідача, відповідно до норм зазначеного Закону, статут позивача станом на дату складення відзиву на позов втратив чинність в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації. Отже відповідач твердить, що установчий документ Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області», як релігійної організації, є недійсним в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства України. У зв`язку із зазначеним, на переконання відповідача, позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України останній не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності.

Відповідач також посилається на висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з московським патріархатом, затверджений наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27.01.2023 № Н-8/11, та зазначає, що посилання на вказаний Висновок релігієзнавчої експертизи в рішенні від 27.04.2023 №3814-39-VIIІ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області», є обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству України. Відповідач звернув увагу, що під час прийняття оскаржуваного рішення Білоцерківська міська рада керувалась статтями 13, 14, 19, 41 Конституції України, статтею 373 Цивільного кодексу України та статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Заперечуючи проти вказаних доводів відповідача, позивач у відповіді на відзив зазначив, що питання та порядок проведення релігієзнавчої експертизи наразі не врегульоване законодавством України, зокрема Законом України «Про наукову і науково-технічну експертизу», Законом України «Про судову експертизу», отже проведена Міністерством культури України відповідна експертиза та її висновки, на підставі яких, зокрема, було прийнято оскаржуване рішення Білоцерківської міської ради, є протиправними.

Позивач зауважив, що низка релігійних управлінь звернулись до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства культури України про визнання протиправним та скасування Наказу Міністерства культури України, визнання дій Міністерства культури України протиправними та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій. 15.05.2023 Київським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі №640/4748/19 за вказаним позовом, зокрема відмовлено у задоволенні позову; на даний час рішення не набрало законної сили.

Позивач стверджує, що його Статут зареєстрований у встановленому законом порядку і Управління Білоцерківської єпархії свою діяльність не припинило. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містять всі відомості, внесення яких вимагається законом по відношенню до релігійних організацій із статусом юридичної особи, у т.ч. в частині реєстрації повного найменування юридичної особи та її установчих документів.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції задовольнив позов у повному обсязі, встановивши, що оскаржуване рішення Ради прийнято за відсутності підстав, з якими закон пов`язує можливість припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга Ради підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог із таких підстав.

Щодо права позивача на звернення до суду з позовом у даній справі суд зазначає таке.

Відповідач у поданій апеляційній скарзі у даному контексті посилається на невиконання позивачем вимог статті 162 Господарського процесуального кодексу України щодо зазначення найменування юридичної особи.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений, зокрема, Господарським процесуальним кодексом України.

Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація особою права на подання позову до суду здійснюється шляхом дотримання визначеної процесуальним законом процедури (порядку) захисту порушених прав, яка передбачає виконання чітких та передбачуваних вимог Господарського процесуального кодексу України щодо форми, змісту позовної заяви, документів, які додаються до неї, недотримання яких має негативні наслідки для позивача, зокрема, передбачені частиною 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 та пункту 2 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців); відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника (частина 1 і частина 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України).

За загальним правилом у теорії права самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси за законом, статутом, положенням.

Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності). Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 913/720/20, від 04.11.2023 у справі № 910/2010/19 (925/364/19).

Статтею 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Згідно з частиною 1 та частиною 4 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи-підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Як вбачається з матеріалів справи, Релігійна громада Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області, яка звернулася до суду з даним позовом, є юридичною особою, відомості щодо якої внесені до ЄДРПОУ, а позовну заяву від її імені підписано настоятелем Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області Кобулеєм М.В.

Так, відповідно до доданих до позовної заяви документів та даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Кобулей М.В. є керівником юридичної особи - позивача без обмежень щодо її представництва.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач є юридичною особою, яка має право звертатися до господарського суду, подана ним позовна заява підписана особою, яка має права її підписувати, а зазначення найменування юридичної особи з його зміною або без не впливає на можливість реалізації особою права на подання позову до суду, доводи Ради в частині невиконання позивачем вимог статті 162 Господарського процесуального кодексу України суд до уваги не приймає.

Що ж до суті заявлених позовних вимог, то колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Предметом позову в цій справі є вимога позивача до відповідача про визнання незаконним і скасування рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 №3814-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Релігійній громаді Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області» на земельну ділянку з цільовим призначенням 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання - для обслуговування культової будівлі) площею 0,3275 га з кадастровим номером: :03:051:0013, яке виникло на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 15.08.2018 №392 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування релігійній громаді парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в адміністративних межах Пилипчанської с/ради».

Підставою позовних вимог є порушення права позивача на землю оспорюваним рішенням Ради.

Згідно з матеріалами справи Релігійна громада Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій, установ 14.09.2010 як релігійна організація.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У частині 2 статті 92 Земельного кодексу України наведено вичерпний перелік осіб, які можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою.

Так, пунктом «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України передбачено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством передбачено відповідні підстави припинення права користування землями, зокрема й права постійного користування земельними ділянками, які належать до земель державної та комунальної власності.

Так, відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами).

З наведеного вище вбачається, що порядок набуття, виникнення, а також припинення права постійного користування земельною ділянкою, що, зокрема, перебуває у комунальній власності, врегульований нормами Земельного кодексу України.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, необхідно враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статями 140-149 Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

При цьому, приписи пункту «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення підприємств, установ та організацій допускається лише у випадку, коли припинення останніх виключає правонаступництво або за умови, що правонаступник не може набувати відповідне право згідно з чинним на час правонаступництва законодавством, тобто у даному випадку, згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України, яка чітко визначає суб`єктів права постійного користування. У випадку ж, коли суб`єкт перестає відповідати встановленим статтею 92 Земельного кодексу України вимогам, набуття ним права постійного користування земельною ділянкою є неможливим в силу прямої вказівки закону.

Як вже зазначалося вище, пунктом «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України передбачено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Колегія суддів зазначає, що згідно із частинами 1, 3 статті 90 Цивільного кодексу України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ, а також випадку, передбаченого абзацом 2 цієї частини) та назву. Найменування релігійної організації може містити інформацію про її організаційно-правову форму виключно за бажанням такої юридичної особи.

За змістом пунктів 1, 31, 32 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); вид релігійної організації; віросповідна приналежність релігійної організації.

Таким чином, така юридична особа як релігійна організація саме «повинна» мати своє найменування, а не «може» мати таке найменування, оскільки без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права - учасник цивільних, господарських та інших відносин. Адже найменування юридичної особи ідентифікує її у вказаних правовідносинах та є засобом її індивідуалізації. Однак організаційно-правова форма в найменуванні релігійної організації може зазначатися лише за її бажанням.

Статтею 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про: 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об`єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації. Статут (положення) може містити й інші відомості, пов`язані з особливостями діяльності даної релігійної організації. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству. Документи, які визначають віросповідну діяльність, вирішують інші внутрішні питання релігійної організації, не підлягають реєстрації в державних органах.

Законом України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України» № 2662-VIII від 20.12.2018 (далі - Закон України № 2662-VIII від 20.12.2018), який набрав чинності 26.12.2018, статтю 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» доповнено частинами 7 та 8 такого змісту:

«Релігійна організація (об`єднання), яка безпосередньо або як складова частина іншої релігійної організації (об`єднання) входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, зобов`язана у своїй повній назві, зазначеній у її статуті (положенні), відображати належність до релігійної організації (об`єднання) за межами України, до якої вона входить (частиною якої вона є), шляхом обов`язкового відтворення у своїй назві повної статутної назви такої релігійної організації (об`єднання) з можливим додаванням слів «в Україні» та/або позначення свого місця в структурі іноземної релігійної організації.

Входження релігійної організації (об`єднання) до релігійної організації (об`єднання), зазначеної в частині сьомій цієї статті, визначається у разі наявності однієї з таких ознак: 1) у статуті (положенні) релігійної організації, що діє в Україні, містяться вказівки на входження до структури релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України; 2) у статуті (положенні) закордонної релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, містяться вказівки на входження до її структури релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, а також на право прийняття статутними органами управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) рішень з канонічних і організаційних питань, які є зобов`язуючими для релігійної організації (об`єднання), що діє на території України; 3) статутом (положенням) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, передбачене обов`язкове входження керівників (повноважних представників) релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, до статутних органів управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) з правом вирішального голосу».

У розділі ІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України № 2662-VIII від 20.12.2018 встановлено таке:

« 1. Під Законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, мається на увазі Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 26, ст. 892) та/або інший закон, яким іноземна держава визнається такою, що вчинила збройну агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України.

2. Протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України (якщо такий закон набрав чинності пізніше цього Закону), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, проводить релігієзнавчу експертизу зареєстрованих статутів релігійних організацій (об`єднань) для встановлення обставин, передбачених частинами сьомою і восьмою статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 25, ст. 283).

3. У разі встановлення обставин, передбачених частинами сьомою та восьмою ст. 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 25, ст. 283), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, публічно через офіційне видання «Урядовий кур`єр» та письмово інформує релігійні організації (об`єднання), які підпадають під дію частини сьомої статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», про необхідність у строк не пізніше трьох місяців внести до свого статуту (положення) передбачені законом зміни та подати їх на реєстрацію у встановленому порядку.

4. У разі якщо протягом чотирьох місяців (для релігійних громад - дев`яти місяців) з дня набрання чинності цим Законом та/або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, релігійна організація (об`єднання) не внесла передбачених законом змін до своєї офіційної назви та не подала відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, її статут (положення) втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

5. Не допускається надання переваг або накладення обмежень у діяльності релігійної організації (об`єднання), що входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, крім обмеження доступу священнослужителів, релігійних проповідників, наставників такої релігійної організації у частини, з`єднання Збройних Сил України та інших військових формувань України у місцях їхньої дислокації або інших обмежень, передбачених законом».

Отже, обов`язок релігійних організацій (об`єднань), які входять до офіційно опублікованого переліку релігійних організацій внести зміни до свого статуту (положення) виникає відповідно до прямої вказівки частини 7 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», враховуючи Закон України №2662-VIII від 20.12.2018.

Системний аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що встановлення відповідності статуту (положення) релігійної організації ознакам за частинами 7, 8 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції Закону України № 2662-VIII від 20.12.2018, чинній з 26.12.2018) зумовлює обов`язок такої організації внести до нього відповідні зміни. Наслідком невиконання такого обов`язку протягом строку, встановленого Законом, є втрата чинності статуту в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 та абзацу 1 частини 6 статті 11 Господарського процесуального кодексу суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Рішенням Конституційного Суду України №4-р/2022 від 27.12.2022 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України» (справа щодо повної назви релігійних організацій, справа № 1-13/2019(374/19)) (далі - Рішення) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційним):

- Закон України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України» № 2662-VIII від 20.12.2018;

- статтю 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» № 987-ХІІ від 23.04.1991 зі змінами, унесеними Законом України «Про внесення зміни до статті 12 Закону У країни «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України» № 2662-VIII від 20.12.2018.

Ухвалюючи вказане Рішення, Конституційний Суд України (далі - Суд) виходив із того, що свобода є фундаментальною цінністю для демократичної держави. Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання.

Водночас у цій справі Суд з`ясував мету запроваджених обмежень права на свободу віросповідання в поєднанні із правом на свободу об`єднання та відповідності таких обмежень міжнародним стандартам права на свободу релігії.

Під час ухвалення цього Рішення Конституційний Суд України враховував не лише ймовірні (гіпотетичні) ризики, що могли існувати у процесі ухвалення Закону України №2662-VIII від 20.12.2018, але й реальні наслідки та загрози від діяльності релігійних організацій (об`єднань), керівний центр (управління) яких знаходиться поза межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала її територію, в умовах тривалої повномасштабної загарбницької війни стосовно Української держави, посягання на її суверенітет, територіальну цілісність та життя людей.

Конституційний Суд України виходив із того, що держава має право застосувати заходи, що обмежують свободу релігії, зокрема, із міркувань громадського порядку (частина 2 статті 35 Конституції України) або національної безпеки (частина 1 статті 36 Конституції України).

Релігійні групи (об`єднання) можуть за своїм вибором обрати собі назву, керуючись власними догмами, канонами, принципами тощо. Утім, це не означає, що право на власну назву є абсолютним. У Рішенні зазначено, що на право релігійної організації мати власну назву поширюються обмеження, установлені національними та міжнародними нормами відповідно до правомірної (легітимної) мети.

Метою Закону України №2662-VIII від 20.12.2018 є забезпечення державної безпеки та суверенітету України, а також забезпечення суспільства повною та достовірною інформацію.

Отже, законодавець, унормовуючи порядок здійснення реєстраційно-облікової діяльності стосовно релігійних організацій (об`єднань), які підлеглі релігійним центрам (управлінням) у державі-агресорі, мав право застосувати обмеження у вигляді обов`язку таких релігійних організацій (об`єднань) уточнити свою назву в цій частині та відобразити це в своїх установчих документах. У цьому контексті суд урахував рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільїн та інші проти України», де, зокрема, зазначено: «Сам факт того, що держава вимагає від релігійної організації, що бажає бути зареєстрованою, узяти назву, яка унеможливлює введення в оману вірян та суспільство загалом і завдяки якій є можливим її відрізняти від уже наявних організацій, у принципі, можна вважати виправданим обмеженням її права вільно обирати свою назву».

Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що приписи розділу I Закону України №2662-VIII від 20.12.2018 в частині уточнення назви релігійних організацій (об`єднань) не порушують конституційного права на свободу світогляду і віросповідання (релігії), права на свободу об`єднання в громадські організації, а отже, права на підлеглість релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості (абзац 9 підпункту 4.5 пункту 4 мотивувальної частини Рішення).

У цьому аспекті Конституційний Суд України наголосив, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Зазначене стосується й релігійних організацій (об`єднань), які за змістом частини 10 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» зобов`язані додержуватися вимог чинного законодавства. Такий підхід законодавця до врегулювання питання юридичної відповідальності релігійної організації (об`єднання) за відмову виконати свій обов`язок та уточнити у своїй повній офіційній назві свою належність до іноземної організації як її структурної частини, на думку Конституційного Суду України, є виправданим.

Конституційний Суд України стверджує, що приписи Закону України №2662-VIII від 20.12.2018 є чіткими й однозначними, вони є передбачними за своїми наслідками, їх сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, а саме так, що в релігійних організацій (об`єднань) немає перешкод, щоб відповідно до них упорядкувати свою поведінку, а тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що Закон України №2662-VIII від 20.12.2018 у цілому має легітимне юридичне підґрунтя, оскільки його ухвалено в конституційний спосіб, він визначає правомірну мету, є потрібним для демократичного суспільства та відповідає нагальній суспільній потребі в Україні.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції, чинній з 26.12.2018) статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Наведене положення кореспондується як із приписами пункту 8 частини 1 статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», за змістом якої підставою для відмови в державній реєстрації є невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону, так і з вимогами частини 1 статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якої в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Відповідно до частини 7 статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» користування землею релігійні організації здійснюють у порядку, встановленому Земельним кодексом України та іншими законодавчими актами України. Земельні ділянки, що надаються релігійним організаціям у постійне користування для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності, забороняється використовувати для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно із частиною 1 та пунктом «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори. Відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної.

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб.

Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації, тощо. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц.

Кожен суб`єкт цивільного права повинен виконувати свої обов`язки, якщо вони випливають з закону або звичаю (стаття 7 Цивільного кодексу України). Для цього воля такого суб`єкта має формуватися таким чином, щоб його дії були правомірними. Якщо ж суб`єкт цивільного права не виконує свій обов`язок добровільно, хоча має юридичну та фактичну можливість його виконати, то це свідчить про дефект його волі. Зокрема, якщо суб`єкт цивільного права зобов`язаний виконати вимоги закону, який визнано конституційним, але протиправно не робить цього, то це свідчить про дефект волі такого суб`єкта. Спонукання такого суб`єкта до внесення відповідних змін до статуту не може полягати в його зобов`язанні або його представника чи органу (посадової особи) судом прийняти рішення про подання відповідних змін до свого статуту (положення) на державну реєстрацію тощо, бо обов`язок вчинити такі дії вже виник із закону. Якщо такий обов`язок не виконується, то додаткове покладення цього ж самого обов`язку судом, з одного боку, є неможливим, а з іншого - є неефективним, бо дефект волі стане на заваді виконанню такого обов`язку навіть у разі ухвалення відповідного судового рішення.

Отже, з урахуванням системного аналізу змісту положень пункту 6 статті 3 та частин 1, 3 статті 90 Цивільного кодексу України, пункту «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України, статей 12- 14, 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», пункту 4 розділу II «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та статей 9, 16, 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», колегія суддів констатує, що в разі очевидної недобросовісної поведінки позивача, яка полягає в порушенні релігійною організацією обов`язку, покладеного на неї Законом України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (щодо внесення відповідних змін до статуту в установлений цим Законом строк), який визнано конституційним, право постійного землекористування такої організації може бути припинено органом місцевого самоврядування в зв`язку із втратою постійним землекористувачем статусу релігійної організації, який (статус) на підставі пункту «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України надається виключно тим суб`єктам, чий статут (положення) зареєстровано у встановленому законом порядку, оскільки зумовлена невиконанням імперативних вимог Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» втрата чинності статутом релігійної організації в частині, в якій визначається повна офіційна назва такої організації, призводить до припинення господарської та інших видів діяльності релігійної організації.

Отже, у разі порушення вимог спеціального закону, який безпосередньо регулює статус і діяльність релігійних організацій, відповідна релігійна організація в розумінні пункту «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України не може вважатися такою, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто припиняє свою діяльність як учасник цивільних, господарських та інших відносин (без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права), а тому втрачає як статус релігійної організації, так і статус суб`єкта права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності.

26.01.2019, за результатами релігієзнавчої експертизи, проведеної Міністерством культури України щодо встановлення переліку релігійних організацій (об`єднань), які підпадають під дію норм частин сьомої і восьмої статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до розділу II «Перехідних та прикінцевих положень Закону України № 2662-VIII від 20.12.2018, у газеті «Урядовий кур`єр» № 17 опубліковано Перелік релігійних організацій, яким необхідно внести зміни до статуту наведена таблиця щодо переліку релігійних організації, які підпадають під дію частини 7 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

У вказаному переліку у розділі «Релігійні громади, що входять до складу релігійного об`єднання УПЦ (перебувають у складі його окремих управлінь чи центру) та утворені відповідно до вимог статті 8 та частини 1 статті 14 Закону» пункт 9 «Київська область» за номером 13 перебуває позивач - Парафія Казанської ікони Божої Матері (Білоцерківська єпархія УПЦ), юридична адреса: місто Біла Церква вулиця Академіка Вула, 4, кв. 15.

Отже, позивач зобов`язаний був у строк не пізніше трьох місяців внести до свого статуту (положення) передбачені частиною сьомою статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» зміни та подати їх на реєстрацію у встановленому порядку, про що також зазначено у вищевказані публікації.

З матеріалів справи вбачається та встановлено колегією суддів, що позивачем надано статут Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області, який затверджений керуючим Білоцерківською єпархією УПЦ архієпископом Білоцерківським і Богуславським 31.08.2010, та зареєстрований розпорядженням голови Київської облдержадміністрації від 14.09.2010 №1014.

Виходячи із вказаних документів та інформації, позивач не виконав вимоги вищевказаного спеціального Закону, а тому відповідно до статті 92 Земельного кодексу України позивач не є суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності, оскільки він не подав до суду будь-яких документів щодо зміни та подання на реєстрацію змін до свого статуту, що, в свою чергу, свідчить про законність та обґрунтованість оспорюваного рішення Білоцерківської міської ради, прийнятого нею на виконання положень Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Рішення Конституційного Суду України від 27.12.2022 №4-р/2022 у справі №1-13/2019(374/19) (справа щодо повної назви релігійних організацій).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23, від 11.09.2024 у справі №917/1061/23 та 17.09.2024 у справі №911/1474/23.

Наведеним спростовується покладений в основу оскаржуваного судового рішення висновок про відсутність передбачених статтею 141 Земельного кодексу України вичерпних підстав припинення права користування спірною земельною ділянкою, оскільки пунктом «в» частини 1 цієї статті (в редакції, чинній на час прийняття міською радою оспорюваного рішення) визначено таку підставу, як припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, що не слід ототожнювати із припиненням позивача як юридичної особи, коли таке припинення відбувається без правонаступництва.

Щодо твердження позивача про те, що в законодавстві не визначено такого виду експертиз як релігієзнавча експертиза, а тому вона не носить юридичного характеру та не може бути взята до уваги при розгляді даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

На виконання Закону України №2662-VIII від 20.12.2018; п. 2 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.12.2022 «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України №820/2022 від 01.12.2022; постанови Верховної ради України №337-VIII від 21.04.2015; наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті № Н-39/11 від 23.12.2022 «Про забезпечення проведення релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви» проведено релігієзнавчу експертизу Статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом, про що складено висновок, який затверджено наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті № Н-8/11 від 27.01.2023.

Узагальнений висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви (далі - УПЦ) на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом (Російською Православною Церквою, далі - РПЦ) такий:

1. Прийняття нової редакції Статуту про управління УПЦ (від 27.05.2022) та Постанови Собору УПЦ не призвели до розриву церковно-канонічного зв`язку Української Православної Церкви із Російською Православною Церквою. Статус УПЦ як структурного підрозділу РПЦ, що користується певними правами самостійності, але не утворює автокефальну Церкву, залишається незмінним.

2. УПЦ відносно РПЦ має церковно-канонічний зв`язок частини із цілим. Відносини УПЦ з РПЦ не є відносинами однієї самостійної (автокефальної) церкви з іншою самостійною автокефальною церквою. УПЦ також не має статусу автономної Церкви, який би визнавався іншими церквами, а, отже, з точки зору еклезіології та канонічного права є структурним підрозділом РПЦ, що має окремі права самостійного утворення без власної канонічної суб`єктності.

3. Нинішня діяльність чи бездіяльність найвищих органів церковної влади та управління УПЦ свідчить про те, що УПЦ продовжує перебувати відносно РПЦ у відносинах підпорядкування. Вона не діє як самостійна (автокефальна) Церква і не проголошує власної самостійності (автокефалії). Жодних документів чи дій, які би свідчили про трансформацію УПЦ в самостійну відносно РПЦ релігійну організацію, членами Експертної групи не виявлено.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви, зокрема шляхом: здійснення реєстрації статутів (положень) релігійних організацій, зазначених у ч. 2 ст. 14 цього Закону, а також змін і доповнень до них; забезпечення релігієзнавчої експертизи за участю представників релігійних організацій та відповідних спеціалістів.

Конституційний Суд України у Рішенні №4-р/2022 від 27.12.2022 зазначив, що Конституція України не містить приписів, які прямо або опосередковано забороняли б державі здійснювати релігієзнавчі експертизи статутів (положень) релігійних організацій (об`єднань). Із приписів частин другої, третьої статті 35, частини 1 статті 36, частини 1 статті 37 Конституції України випливає, що державі належить перевіряти створювання політичних партій, громадських організацій та об`єднань на відповідність вимогам, що їх визначено Конституцією України. Одним із правомірних засобів такої перевірки є експертиза статутів політичних партій, громадських організацій та об`єднань, здійснювана відповідно до закону уповноваженими суб`єктами.

Зі змісту приписів пункту 2 розділу ІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України №2662-VIII від 20.12.2018 випливає, що законодавець, унормувавши порядок реєстраційно-облікової діяльності релігійних організацій (об`єднань), які підлеглі релігійним центрам (управлінням), які знаходяться в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, запровадив обов`язкове проведення релігієзнавчої експертизи зареєстрованих статутів (положень) релігійних організацій (об`єднань) для встановлення обставин, визначених частинами сьомою, восьмою статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Приписами статті 30 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» також передбачено, що центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує релігієзнавчу експертизу за участю, зокрема, представників релігійних організацій (об`єднань).

Установлений п. 2 розділу ІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України №2662-VIII від 20.12.2018 порядок здійснення релігієзнавчої експертизи має на меті запобігти будь-яким зловживанням правом на свободу світогляду і віросповідання (релігії), забезпечити достовірне подання релігійними організаціями (об`єднаннями) відомостей про свою повну назву відповідно до вимог розділу І Закону України №2662-VIII. Таку мету Закону України №2662-VIII Конституційний Суд України вважає легітимною.

Відтак, враховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку про те, що проведення релігієзнавчої експертизи відповідає нормам чинного законодавства України.

Посилання позивача на те, що оспорюване рішення відповідача прийнято на підставі подання №69 від 21.04.2023 комісії, під час проведення засідання якої порушено положення «Про постійні комісії Білоцерківської міської ради», затверджене рішенням Білоцерківської міської ради № 10-02-VIII від 10.12.2020, а саме не проінформовано позивача про дату та час засідання цієї комісії, на якій вирішувалося питання про припинення йому права користування земельною ділянкою, відхиляються колегією суддів, як необґрунтовані, оскільки зазначеним положенням не передбачено обов`язку відповідача завчасно інформувати позивача про дату та час засідання постійних комісій.

З огляду на вищевикладене у сукупності, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним і скасування оспорюваного рішення, яким Рада припинила право постійного користування на земельну ділянку саме у зв`язку із втратою позивачем статусу релігійної організації та суб`єкта права постійного користування землею, є помилковим, позаяк не відповідає викладеному висновку щодо комплексного застосування положень пункту 6 статті 3 та частин 1, 3 статті 90 Цивільного кодексу України, пункту «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України, статей 12- 14, 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», пункту 4 розділу II «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації" та статей 9, 16, 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено той факт, що позивач у встановлений строк не вніс передбачених Законом України «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» змін до своєї офіційної назви і не подав відповідні зміни до свого статуту (положення) на державну реєстрацію, колегія суддів, враховуючи при вирішення даного спору згідно з положеннями частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.09.2024 у справі №911/1476/23, від 11.09.2024 у справі №917/1061/23 та від 17.09.2024 у справі №911/1474/23, погоджується з доводами скаржника про те, що статут позивача втратив чинність у частині, яка визначає повну офіційну назву релігійної організації, а тому в розумінні пункту «в» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак не може вважатися суб`єктом права постійного користування спірною земельною ділянкою.

З огляду на встановлені обставини апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому наявні обґрунтовані підстави для скасування прийнятого у справі судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у даній справі таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 30.01.2024 у справі №911/1469/23 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Релігійної громади Парафії Казанської ікони Божої Матері Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви м. Біла Церква Київської області (вул. Академіка Вула, 4, кв. 15, м. Біла Церква, Київська обл., 09100, ідентифікаційний код 37236235) на користь Білоцерківської міської ради (вул. Ярослава Мудрого, 15, м. Біла Церква, Київська обл., 09100, ідентифікаційний код 26376300) 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області згідно вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №911/1469/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.05.2025.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.А. Іоннікова