ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/2622/24

Суддя Господарського суду Чернівецької області Миронюк Сергій Олександрович, за участю помічника судді Боднарчука В.В., який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання, розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Голівця Юрія Івановича , м.Чернігів

до фізичної особи-підприємця Добровольського Ігоря Віталійовича , Чернівецька обл.

про стягнення заборгованості в сумі 64165,30 грн

представники сторін:

від позивача - Тарабанько Д.М., ордер серія СВ №1103486 від 14.10.2024

від відповідача - Житарюк В.О., ордер серія СЕ №1100579 від 13.12.2024

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Голівець Юрій Іванович звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Добровольського Ігоря Віталійовича про стягнення заборгованості за договорами-заявками на перевезення вантажу в міжнародному сполученні №280824 та №281824 від 28.08.2024 в сумі 64165,30 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договорів-заявок на перевезення вантажу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2024 справу №926/2622/24 передано на розгляд судді Миронюку С.О.

Суд зазначає, що з позовної заяви вбачається, що в ній об`єднано вимоги про стягнення боргу за двома договорами, а саме, за договорами-заявками №280824 та №281824 від 28.08.2024.

Таким чином, підставами даного позову є дві окремі господарські угоди, укладені з відповідачем, за якими позивач нарахував заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За приписами ч. 2 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. При цьому однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів. При цьому об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 24.04.2023 у cправі № 916/1522/22, від 04.04.2023 у cправі № 911/1757/21, від 30.03.2023 у справі № 910/4501/22, від 19.12.2022 у справі № 921/318/22, від 12.02.2019 у справі № 911/414/18, від 18.03.2023 у справі №910/21280/21).

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Порушенням правила об`єднання вимог, є об`єднання неоднорідних вимог, тобто таких, які не пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Позивачем в одній позовній заяві об`єднано вимоги про стягнення суми боргу за двома аналогічними договорами, у зв`язку з чим для встановлення обставин справи при розгляді такої позовної заяви, судом має бути досліджено два окремих договори, обставини виконання кожного з яких сторонами підтверджується схожими доказами та крім того, при вирішенні спору судом мають бути оцінені на предмет документального підтвердження та відповідності чинному законодавству заявлені позивачем до стягнення суми основної заборгованості за двома різними договорами.

Отже, підставами виникнення спірних правовідносин сторін є господарські договори, кожен із яких, має однаковий суб`єктний склад та правову природу, породжує схожі взаємні права та обов`язки, які є подібними, хоча і стосуються виконання окремих обсягів наданих послуг.

Суд зазначає, що хоча позов подано на підставі двох договорів, кожен з яких має окреме коло фактичних обставин спору та доказів, які необхідно буде дослідити окремо, здійснити аналіз кожного окремого договору, надати їм правову оцінку та перевірити порядок здійснених розрахунків щодо стягнення заявленої позивачем заборгованості, спільний розгляд заявлених вимог не перешкоджатиме встановленню усіх обставин справи, з`ясуванню спірних правовідносин сторін,

В даному випадку, під час розгляду справи підлягають встановленню обставини щодо виконання відповідачем кожного договору окремо, є необхідним з`ясування чи відповідають дійсності та підтверджуються відповідними доказами вимоги, що виникли по кожному договору, з`ясування обставин щодо належного/неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами, наявності підстав для стягнення заборгованості за кожним з договорів окремо; судом має бути надана правова оцінка договорам з точки зору правової природи укладених договорів, настання строку виконання зобов`язання, і в свою чергу при вирішенні вимог, що виникли з договорів, суд має надати оцінку договірним відносинам сторін по двом договорам, визначити строк їх дії, встановити чи є обставини, на які зроблені посилання про наявність порушення відповідачем своїх зобов`язань підставою вважати їх такими, що виникли з договорів тощо.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості, стосуються одних і тих самих сторін, ці вимоги за своєю правовою природою є пов`язаними між собою, оскільки ґрунтуються на аналогічних угодах (договорах поставки).

При цьому, факт наявності правовідносин в одному складі учасників, подібність умов укладених правочинів та документів, які мають бути доказами на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, дає можливість суду вирішити питання щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кожним договором окремо.

Одночасно суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі №912/2185/16 (912/3192/17) зазначив, що одним з основоположних принципів господарського судочинства є принцип процесуальної економії - загальне керівне положення, відповідно до якого господарський суд, учасники судового процесу економно і ефективно використовують всі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши матеріали позовної заяви, керуючись принципом процесуальної економії, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилась внаслідок невиконання зобов`язань відповідачем за договорами-заявками №280824 та №281824 від 28.08.2024, є такими, що пов`язані один з одним підставами виникнення, поданими доказами в їх обґрунтування, пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів, що не порушує положення статті 173 Господарського процесуального кодексу України щодо об`єднання даних позовних вимог в одній позовній заяві, отже, сумісний розгляд цих вимог не перешкоджатиме з`ясуванню природи взаємовідносин сторін та не ускладнить вирішення спору.

Ухвалою від 16.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.11.2024.

18.10.2024 до суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 18.10.2024 задоволено заяву позивача від 17.10.2024 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 12.11.2024 відкладено підготовче засідання на 03.12.2024.

Ухвалою від 03.12.2024 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 23.12.2024, зобов`язано позивача надати до Господарського суду Чернівецької області оригінали доданих до позовної заяви письмових доказів, продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 14.01.2025.

19.12.2024 до суду від позивача на виконання ухвали від 03.12.2024 надійшли оригінали доданих до позовної заяви письмових доказів.

26.12.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та відзив на позовну заяву в якому відповідач вказує на те, що жодних договорів з позивачем не укладав та не підписував, а тому просить в задоволені позову відмовити.

06.01.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Позивач зазначає, що 28 серпня 2024 року відповідачем зі свого рахунку в банку було здійснено часткову оплату по договору-заявці № 280824 від 28.08.2024 в розмірі 44156,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №63 від 10.09.2024. Наведений факт підтверджує, що відповідачу було відомо про наявність зазначених договорів.

Також позивач звертає увагу, що недодержання сторонами письмової форми правочину (відсутність єдиного документа, відсутність підпису або скріплення договору печаткою тощо) за загальним правилом не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину, крім випадків встановлених законом. В даному випадку, факт наявності правовідносин між сторонами підтверджується, зокрема, виконанням послуги з перевезення вантажу позивачем, що підтверджується відповідними міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) та діями, які вчиняв відповідач, щодо оплати наданих послуг (платіжна інструкція).

Ухвалою від 14.01.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі від 23.12.2024, зобов`язано відповідача в строк до 05.02.2025 надати до Господарського суду Чернівецької області документи, які підтверджують отримання ним коштів в сумі 44156,00 грн від ОСОБА_3 , визнано явку відповідача Добровольського І.В. в судове засідання обов`язковою, відкладено підготовче засідання на 05.02.2025.

04.02.2025 до суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням відповідача у відрядженні за межами України. До вказаної заяви, на виконання ухвали від 14.01.2025, відповідачем додано платіжну інструкцію №1008 від 10.09.2024 на суму 44156,00 грн.

Ухвалою від 05.02.2025 відкладено підготовче засідання на 13.02.2025.

Судове засідання 13.02.2025 не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Миронюка С.О., яка тривала з 13.02.2025 по 17.02.2025.

Ухвалою від 18.02.2025 призначено підготовче судове засідання на 05.03.2025.

04.03.2025 до суду від відповідача та представника відповідача надійшли клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою від 05.03.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання від 04.03.2025, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання від 04.03.2025, закрито підготовче, призначено справу до розгляду по суті на 28.03.2025.

У судовому засіданні 28.03.2025 оголошено перерву до 15.04.2025.

В судовому засіданні 15.04.2025 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти обґрунтованості позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши думку представників сторін щодо суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Між фізичною особою-підприємцем Добровольським Ігорем Віталійовичем (експедитор, відповідач) та фізичною особою-підприємцем Голівцем Юрієм Івановичем (перевізник, позивач) було укладено договори на перевезення вантажу в міжнародному сполученні, а саме, договір-заявка №280824 від 28.08.2024 та договір-заявка №281824 від 28.08.2024, за якими позивач виконав свої зобов`язання, натомість відповідачем зобов`язання з оплати було виконано частково.

За умовами Договорів позивач мав перевезти вантаж у міжнародному сполученні за маршрутом Оаржа (Румунія) - Корюківка (Україна). По Договору № 280824 від 28.08.2024 перевезення здійснювалось транспортним засобом позивача: тягач RENAULT НОМЕР_1 /напівпричіп НОМЕР_2 , водій ОСОБА_4 . По Договору № 281824 від 28.08.2024 перевезення здійснювалось транспортним засобом позивача: тягач MERCEDES-BENZ НОМЕР_3 /напівпричіп НОМЕР_4 , водій ОСОБА_5 .

В даних договорах сторонами було погоджено вартість перевезення (фрахту) та умови оплати:

- по Договору № 280824 від 28.08.2024 становить 69 156,15 грн., після отримання сканів документів протягом 10 робочих днів;

- по Договору № 281824 від 28.08.2024 становить 39 165,15 грн., після отримання сканів документів протягом 10 робочих днів.

Послуги з перевезення за вищезазначеними договорами було виконано в повному обсязі, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними до договору № 280824 від 28.08.2024 (авто НОМЕР_1 ) та до договору № 281824 від 28.08.2024 (авто НОМЕР_3 ).

Скани документів були направлені відповідачу на вказану в договорі заявці електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1

Також в ході спілкування з представником відповідача в месенджері Viber було повідомлено, що оригінали документів поштою необхідно направити за адресою: вулиця Ясна, 3, Брюховичі, Львівська область, 79491, конт. особа ОСОБА_3 НОМЕР_7.

Позивачем 19.09.2024 поштою було направлено на вказану адресу документи, а саме: Договір-заявка № 281824 від 28.08.24 р. в 2-х примірниках, Договір-заявка № 280824 від 28.08.24 р. в 2-х примірниках, Акт наданих послуг № 62 від 10.09.24 р. в 2-х примірниках, Акт наданих послуг № 63 від 10.09.24 р. в 2-х примірниках, Рахунок на оплату № 62 від 10.09.24 р. в 1-му примірнику, Рахунок на оплату № 63 від 10.09.24 р. в 1-му примірнику, Оригінал CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_8 в 1-му примірнику, Копія CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_8 в 1-му примірнику, Оригінал CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_3 в 2-х примірниках, Копія CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_3 в 1-му примірнику.

Факт направлення зазначених документів підтверджується документами, складеними АТ Укрпошта, а саме: Описом вкладення у лист з трек-номером 182 від 19.09.2024, накладною № 182 від 19.09.2024 та фіскальним чеком про оплату відправлення з трек-номером 182 від 19.09.2024. Дане відправлення було отримано 24.09.2024, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 182, та роздруківкою трекінгу поштового відправлення № 182 з сайту АТ Укрпошта.

Однак відповідачем не було повернуто підписаний другий примірник позивачу.

В той же час, по договору-заявці № 280824 від 28.08.2024 відповідачем було частково здійснено оплату в розмірі 44 156,00 грн., що підтверджується Платіжною інструкцією № 63 від 10.09.2024. Решта суми в розмірі 25 000,15 грн. по договору-заявці №281824 від 28.08.2024 відповідачем сплачена не була.

Таким чином, у відповідача утворилась заборгованість, а саме:

- за договором-заявкою № 280824 від 28.08.2024 сума боргу становить 25 000,15 грн.;

- за договором-заявкою № 281824 від 28.08.2024 сума боргу становить 39 165,15 грн.

Таким чином, з урахуванням частково сплачених відповідачем сум грошових коштів, загальна сума боргу відповідача за вищезазначеними договорами станом на день подачі даного позову становить 64 165,30 грн.

Зважаючи, що відповідачем добровільно не виконуються взяті на себе зобов`язання, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 509 Цивільного кодексу України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Статтею 909 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ст. 916 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

В силу вимог ч. 1 ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Відповідно до абзацу 1 ст. 11 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Статтею 931 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до договорів-заявок на перевезення вантажу в міжнародному сполученні №280824 та №281824 від 28.08.2024 оплата послуг перевізника здійснюється у безготівковій формі протягом 10 робочих днів після отримання сканів документів (акт виконаних робіт, CMR засвідчена перевізником, рахунок, заявка, договір, супровідні документи).

Послуги з перевезення за вищезазначеними договорами було виконано в повному обсязі, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними до договору № 280824 від 28.08.2024 (авто НОМЕР_1 ) та до договору № 281824 від 28.08.2024 (авто НОМЕР_3 ) відповідно.

Скани документів були направлені відповідачу на вказану в договорі заявці електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також позивачем 19.09.2024 поштою було направлено на адресу: вулиця Ясна, 3, Брюховичі, Львівська область, 79491 документи, а саме: Договір-заявка № 281824 від 28.08.24 р. в 2-х примірниках, Договір-заявка № 280824 від 28.08.24 р. в 2-х примірниках, Акт наданих послуг № 62 від 10.09.24 р. в 2-х примірниках, Акт наданих послуг № 63 від 10.09.24 р. в 2-х примірниках, Рахунок на оплату № 62 від 10.09.24 р. в 1-му примірнику, Рахунок на оплату № 63 від 10.09.24 р. в 1-му примірнику, Оригінал CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_8 в 1-му примірнику, Копія CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_8 в 1-му примірнику, Оригінал CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_3 в 2-х примірниках, Копія CMR від 28.08.24 р. Авто НОМЕР_3 в 1-му примірнику.

Факт направлення зазначених документів підтверджується документами, складеними АТ Укрпошта, а саме: Описом вкладення у лист з трек-номером 182 від 19.09.2024, накладною № 182 від 19.09.2024 та фіскальним чеком про оплату відправлення з трек-номером 182 від 19.09.2024. Дане відправлення було отримано 24.09.2024, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 182, та роздруківкою трекінгу поштового відправлення № 182 з сайту АТ Укрпошта.

Однак відповідачем не було повернуто підписаний другий примірник позивачу.

В той же час, по договору-заявці № 280824 від 28.08.2024 відповідачем було частково здійснено оплату в розмірі 44 156,00 грн., що підтверджується Платіжною інструкцією № 63 від 10.09.2024. Решта суми в розмірі 25 000,15 грн. по договору-заявці №281824 від 28.08.2024 відповідачем сплачена не була.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договорів за надані послуги з перевезення вчасно не розрахувався, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, а саме:

- за договором-заявкою № 280824 від 28.08.2024 сума боргу становить 25 000,15 грн.;

- за договором-заявкою № 281824 від 28.08.2024 сума боргу становить 39 165,15 грн.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням частково сплачених відповідачем грошових коштів в сумі 44156,00 грн, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з перевезення в сумі 64 165,30 грн є обгрунтованими.

Твердження відповідача про те, що ним не укладались договори з позивачем, суд відхиляє з огляду на наступне.

Суд встановив факт часткової оплати відповідачем заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу в міжнародному сполученні №280824 від 28.08.2024 в розмірі 44156,00 грн, про що свідчить наявна в матеріалах справи платіжна інструкція №63 від 10.09.2024.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 Цивільного кодексу України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року в справі № 910/19179/17.

Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 910/18812/17, від 8 липня 2019 року в справі №910/19776/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 2 квітня 2019 року зі справи № 904/2178/18.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Аналіз частини 2 статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі, всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

За змістом статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

За таких обставин у випадку застосування принципу добросовісності, важливо дослідити і навести докази та обставини, які суперечать цьому принципу. Тобто суд обґрунтовує які дії він вважає недобросовісними і як такі дії (бездіяльність) завдають шкоди правам та інтересам іншої особи у контексті підстав позову.

Виходячи з аналізу наведених норм та встановлених судами під час розгляду справи обставин, Касаційний господарський суд погоджується з висновком місцевого та апеляційного судів про те, що здійснивши оплату згідно виставленого відповідачем рахунку №1153 від 05.04.2017 за платіжним дорученням №419 від 05.04.2017, грошові кошти в розмірі 90 003,84 грн. були сплачені позивачем на виконання договірних зобов`язань. Тобто, встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують схвалення позивачем своїми діями укладення спірного договору поставки, здійснення його часткового виконання (постанова Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 904/5844/17).

Отже, з урахуванням зазначених норм права, обставин справи, оцінюючи докази в справі у їх сукупності та за внутрішнім переконанням, господарський суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено зазначені договори, оскільки за платіжною інструкцією №63 від 10.09.2024 відповідачем сплачено здійснена часткова оплата згідно договору-заявки №280824 від 28.08.2024 в сумі 44156,00 грн. Тобто, грошові кошти в розмірі сплачені на виконання договірних зобов`язань.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач своїми конклюдентними діями (частковою оплатою грошових коштів) схвалив зазначені правочини, суд дійшов висновку, що заявляючи про не укладення з позивачем договорів, відповідач діє всупереч своїй попередній поведінці.

Як визначено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Руїз Торіха проти Іспанії" вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стандарт доказування "вірогідності доказів", який на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20.

На підставі викладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову, стягнення з відповідача заборгованості за договорами-заявками на перевезення вантажу в міжнародному сполученні №280824 та №281824 від 28.08.2024 в сумі 64165,30 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 статті 129 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст. 2, 3, 4, 20, 46, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Добровольського Ігоря Віталійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь фізичної особи-підприємця Голівця Юрія Івановича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) заборгованість в сумі 64165,30 грн та судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Миронюка С.О., яка тривала з 18.04.2025 по 28.04.2025, повний текст рішення складено та підписано 29.04.2025, що є першим робочим днем після закінчення тимчасової непрацездатності судді, що розглядає справу.

Суддя С.О.Миронюк