СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Харків Справа № 922/3577/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М. , суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Фурсової А.М.,

за участю представників сторін:

від позивача - Марченко В.Ю. (в залі суду) - на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1270437 від 06.01.2025,

від відповідача - Линник І.М. (в залі суду) - на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1269670 від 01.01.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича (вх.№6 Х/2)

на рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 (повний текст складено 12.12.2024, суддя Юрченко В.С.)

у справі №922/3577/24

за позовом Комунального підприємства "Харківпарксервіс", м. Харків,

до фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича, м. Харків,

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство "Харківпарксервіс", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича, про стягнення: основної заборгованості у сумі 209 395,03 грн, інфляційних втрат у сумі 86 051,24 грн, 3% річних у сумі 18 196,56 грн, а також пені у сумі 135 178,74 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Харківпарксервіс" (61003, місто Харків, провулок Соборний, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 37999303) основну заборгованість у сумі 209 395,03 грн (двісті дев`ять тисяч триста дев`яносто п`ять), інфляційні втрати у сумі 71 297, 44 грн ( сімдесят одна тисяча двісті дев`яносто сім), 3% річних у сумі 9 935,72 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять), пеню у сумі 40 806, 88 грн (сорок тисяч вісімсот шість) та витрати зі сплати судового збору 3 977, 22 грн (три тисячі дев"ятсот сімдесят сім). В іншій частині позову - відмовлено.

До Східного апеляційного господарського суду через підсистему "Електронний Суд" 01.01.2025 фізичною особою - підприємцем Кузнецовим Владиславом Олеговичем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі №922/3577/24 в частині задоволення позовних вимог; при розгляді справи, застосувати норми ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України; прийняти нову постанову у справі, якою відмовити у позові в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надані суду належні первинні документи, що містять достовірні відомості про господарську операцію. Ненадання позивачем до позовної заяви як доказу наданих послуг акту за січень 2022 року виключає можливість пред`являти вимоги щодо стягнення грошової суми з відповідача на користь позивача за січень 2022 року. Також не було надано відповідних рахунків-фактур на виконання п.3.2 договору для підтвердження факту вчасного щомісячного виставлення рахунків ФОП Кузнецов В.О. для проведення оплати по договору, що свідчить про відсутність в діях відповідача умислу.

Крім того зазначає, що судом не враховано, що законами, на які посилається позивач в позові як на безспірну підставу продовження строків позовної давності у зв`язку із карантинним обмеженнями та введенням військового стану на території України, не внесені зміни до Господарського Кодексу України щодо позовної давності, а саме в ч.5 ст.203, ст.223 Господарського кодексу України, тобто норми зазначеного Закону про позовну давність у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану не продовжуються на строк його дії. Не зупиняється на час воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення строк, передбачений ч.6 ст.232 ГК України, за якою нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Апелянт також зазначає про сплив строків позовної давності за вимогами позивача і про помилковість висновків суду першої інстанції щодо їх не пропущення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Крестьянінов О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.01.2025 апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича на рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі №922/3577/24 залишено без руху. Постановлено, апелянту усунути недоліки апеляційної скарги, а саме надати суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у сумі 5965,82 грн.

16.01.2025, після постановлення апеляційним господарським судом ухвали без руху, від апелянта надійшли докази сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у сумі 5 965,82 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича на рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі №922/3577/24; призначено справу до розгляду; витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3577/24.

22.01.2025 матеріли справи № 922/3577/24 на вимогу суду надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

03.02.2025 через підсистему "Електронний суд" Комунальним підприємством «Харківпарксервіс» подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 1527), в якому позивач зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі №922/3577/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2025 у зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О. справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Крестьянінов О.О.

19.03.2025 ФОП Кузнецовим В.О. через підсистему "Електронний суд" подано додаткові письмові пояснення у справі (вх.№ 3462), які було досліджено судовою колегією та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 05.03.2025 та 19.03.2025 з метою повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неможливість закінчення розгляду справи в даних судових засіданнях, протокольними ухвалами оголошено перерву - остання до 15.04.2025.

В судовому засіданні 15.04.2025 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник позивача заперечував проти позиції апелянта з підстав, викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, Кузнецов В.О. з 19.02.2016 є суб`єктом підприємницької діяльності, про що внесено реєстраційний запис 0180479.

27.12.2016 між КП "Харківпарксервіс" (сторона 1/позивач у справі) та ФОП Кузнецовим В.О. (сторона 2/відповідач у справі) був укладений договір за № 27.12.16-25/25 (надалі за текстом - договір).

Згідно з р. 2.1 договору сторона 1 надає право стороні 2 здійснювати організацію розміщення транспортних засобів на майданчиках для платного паркування відповідно до діючого законодавства, залишаючи за собою права та обов`язки щодо утримання та обладнання майданчиків для платного паркування.

Відповідно до умов пункту 2.2 договору сторона 2 компенсує стороні 1 грошові кошти, що визначаються на підставі відповідної Методики розрахунку, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 3.1 договору сторона 1 зобов`язана здійснювати нагляд та контроль за належним виконанням стороною 2 обов`язків, що витікають з цього договору; щомісячно, в останній день місяця, підписувати із стороною 2 відповідний акт із зазначенням суми грошових коштів, визначеної на підставі Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 3.2 договору погоджено, що сторона 2 зобов`язана, зокрема, належно виконувати обов`язки, що витікають з цього договору по здійсненню організації розміщення транспортних засобів на майданчиках для платного паркування згідно вимог діючого законодавства, вказаних стандартів та правил здійснення подібного виду діяльності; щомісячно, в останній день місяця, підписувати із стороною 1 відповідний акт із зазначенням суми грошових коштів, визначеної на підставі Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною договору; до 7-го числа кожного поточного місяця перераховувати на поточний рахунок сторони 1 грошові кошти у сумі, зазначеній в рахунку-фактурі.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що сторона 2 щомісяця не пізніше 7-го числа кожного поточного місяця, відповідно до умов договору, перераховує на поточний рахунок сторони 1 грошові кошти у сумі, розраховані відповідно до Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною договору.

За умовами пунктів 7.1, 7.2 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.01.2017. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений пунктом 6.1. цього договору та закінчується 31.12.2017.

Додатком до договору сторони визначили перелік майданчиків для платного паркування станом на 01 січня 2017: 1. Салтівське шоссе, 110; 2. вул. Гвардійців Широнінців, 5.

Надалі, сторонами були укладені додаткові угоди № 1 від 20.12.2017, № 2 від 01.03.2018, № 3 від 20.12.2018, № 4 від 29.03.2019, № 5 від 30.07.2019, № 6 від 20.12.2019, № 7 від 21.12.2020, якими були внесені зміни до умов договору № 27.12.16-25/25, а саме, крім іншого, сторонами було пролоноговано строк дії договору на кожен наступний рік та зміни до Переліку майданчиків для платного паркування, визначеного у додатку до договору № 27.12.16-25/25 від 27.12.2016.

Відповідно до Методики розрахунку за січень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 22986,86 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 3831,14 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за лютий 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 20927,34 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 3487,89 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за березень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 23349,97 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 3891,66 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за квітень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 66630,28 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11105,05 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за травень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 69194,98 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11527,50 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за червень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 67849,67 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11308,28 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за липень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 68459,98 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11410,00 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за серпень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 70092,32 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11308,28 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за вересень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 65941,88 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 10990,31грн.

Відповідно до Методики розрахунку за жовтень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 67975,73 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11329,29 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за листопад 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 65918,58 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 10986,43 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за грудень 2021 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 70429,82 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 11738,30 грн.

Відповідно до Методики розрахунку за січень 2022 року до договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 сторони погодили, що вартість витрат складає 73 046,63 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 12 174,44 грн.

Крім того, на виконання умов договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 у 2021 році були складені наступні акти: від 31.01.2021 № 239 на суму 22 986,86 грн. з ПДВ, від 28.02.2021 № 456 на суму 20 927,34 грн. з ПДВ, від 31.03.2021 № 701 на суму 23 349,97 грн. з ПДВ, від 30.04.2021 № 938 на суму 66 630,28 грн. з ПДВ, від 31.05.2021 № 1189 на суму 69 164,98 грн. з ПДВ, від 30.06.2021 № 1436 на суму 67 849,67 грн. з ПДВ, від 31.07.2021 № 1687 на суму 68 459,98 грн. з ПДВ, від 31.08.2021 № 1948 на суму 70 092,32 грн. з ПДВ, від 30.09.2021 № 2217 на суму 65 941,88 грн. з ПДВ, від 31.10.2021 № 2487 на суму 67 975,73 грн. з ПДВ, від 30.11.2021 № 2742 на суму 65 918,58 грн. з ПДВ, від 31.12.2021 № 3013 на суму 70 429,82 грн. з ПДВ.

Позивачем у позові зазначено про неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за договором №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 з обладнання та утримання майданчика для паркування, які відповідачем прийнято згідно актів. Разом з тим, відповідачем порушено умови договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 в частині повної та своєчасної сплати платежів, що мало наслідком виникнення заборгованості.

05.12.2022 КП "Харківпарксервіс" надіслало на адресу ФОП Кузнецов В.О. претензію із вимогою сплатити заборгованість та попередило про можливе звернення до суду з метою стягнення даної заборгованості з урахуванням штрафних санкцій.

07.11.2023 "Харківпарксервіс" надіслало на адресу ФОП Кузнецов В.О. повторну претензію із вимогою сплатити заборгованість та попередило про можливе звернення до суду з метою стягнення даної заборгованості з урахуванням штрафних санкцій.

З огляду на наявність і не погашення заборгованості, що свідчить про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, останній звернувся до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції вказує про таке.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання повинні здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Так, організацію та порядок паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах населених пунктів регламентовано правилами паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за № 1342.

Дія цих Правил поширюється на осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування (далі - користувачі), а також на суб`єктів господарювання, які утримують такі майданчики.

Суб`єкти господарювання - балансоутримувачі майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності визначаються відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Зі змісту вказаного договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 вбачається залучення комунальним підприємством для участі в своїй діяльності суб`єкта підприємницької діяльності на підставі договору для надання послуг з організації розміщення транспортних засобів на майданчиках для платного паркування.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, з огляду на зміст укладеного договору від 27.12.2016 № 27.12.16-25/25, укладений між сторонами містить в собі елементи договору про надання послуг, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків.

Договір від 27.12.2016 № 27.12.16-25/25 не визнано в судовому порядку недійсним.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами на виконання умов пункту 3.1. договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 оформлено Методики розрахунку та акти про компенсацію витрат згідно пункту 2.2 договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 за січень 2021 року - грудень 2021, (а.с. 10-20) на суму 679 727,41 грн з ПДВ, які підписано з боку відповідача у справі без будь-яких зауважень або заперечень.

З матеріалів справи також вбачається, що вказані акти та методики розрахунку, які підписано сторонами, договір №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 та додатки до договору, які також підписано сторонами, чітко містять усі необхідні реквізити позивача для здійснення відповідачем компенсацій витрат згідно пункту 2.2. договору, що свідчить про обізнаність відповідача з сумами оплати та рахунками для здійснення плати, а тому заперечення відповідача щодо відсутності підстав для здійснення з позивачем розрахунків відхиляється судом як безпідставне.

З приводу задоволення судом першої інстанції вимоги позивача про стягнення суми основного боргу за січень 2022 року судова колегія зазначає таке.

На підтвердження виконання взятих на себе сторонами прав та обов`язків за договором за вказаний період часу позивачем надано лише Методику розрахунків за січень 2022 року на суму 73 046,63 грн, акту про компенсацію витрат згідно пункту 2.2. договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 матеріали справи не містять.

Якщо в договорі про надання послуг передбачена оплата, вона повинна бути здійснена в розмірі, строки та в порядку, встановленому договором.

Судова колегія звертає увагу, що порядок проведення оплати послуг за договором та їх прийняття визначено п. 4 укладеного між сторонами договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016.

Зокрема, умовами п. 4.1 договору визначено, що сторона 2 (відповідач) щомісяця не пізніше 7-го кожного поточного місяця відповідно до умов цього договору перераховує на поточний рахунок сторони 1 (позивача) грошові кошти у сумі, розрахованій відповідно до Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною договору.

Зі змісту наданих до матеріалів справи Методик розрахунку вбачається, що сторонами договору на власний розсуд передбачено на підставі вказаного документу відшкодування витрат сторони 1 (позивача), що складаються з збору за місця для паркування транспортних засобів, визначених у додатку, який є невід`ємною частиною договору та витрати сторони 1, які розподіляються між всіма спеціальними земельними ділянками, відведеними для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території України в залежності від кількості місць для паркування транспортних засобів.

Отже, Методика розрахунку є невід`ємною частиною договору, з підписанням яких замовник погоджується з наданням виконавцем послуг за укладеним договором (здійснення організації розміщення транспортних засобів на майданчиках відповідно до вимог чинного законодавства) за умови відшкодування визначених в ній витрат позивача.

В свою чергу, акт у відповідності до п. 3.1 договору підписується між сторонами в останній день місяця із зазначенням суми грошових коштів, визначеної на підставі Методики розрахунку, є кінцевим документом, яким оформлюється проведена між сторонами господарська операція. Водночас вказаний акт не можна визнати актом про надання послуг в класичному розумінні, яким має бути визначено обсяг наданих виконавцем послуг та розмір оплати за їх надання (за відплатним договором). Вказаним документом визначається саме розмір компенсації витрат позивача, визначених в Методиках розрахунку.

В свою чергу, обов`язок сплати з боку відповідача вказаних витрат у відповідності до умови п. 4.1 договору ставиться в залежність від настання встановленого договором календарного дня місяця, в якому вони мають бути сплачені, а також визначення відповідного розміру на підставі належним чином складеної Методики розрахунків.

Відповідач без зауважень підписав Методику розрахунку за січень 2022 року на суму 73 046,63 грн, тим самим погоджуючись з наявністю права позивача на отримання відшкодування витрат позивача за січень 2022 року з настанням строку, визначеного п. 4.1 договору.

Як вбачається з матеріалів справи, угоду про розірвання договору №27.12.16-25/25 від 27.12.2016, між сторонами було підписано 24.02.2022, що вказує про припинення договірних зобов`язань сторін за договором лише з вказаної дати.

Водночас суд звертає увагу відповідача, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару (послуг) не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №915/641/19.

Крім того, суд звертається до висновків Верховного Суду у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 та враховує, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Матеріали справи свідчать та відповідачем не заперечується, що за договором №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 відповідачем здійснювалась лише часткова сплата заборгованості, про що свідчить оборотно-сальдова відомість КП "Харківпарксервіс" за рахунком 361 за січень 2021 - грудень 2021.

Часткова сплата відповідачем заборгованості свідчить про вчинення ним конклюдентних дій та визнання наявної перед позивачем заборгованості, а також необхідності її сплати з огляду на погоджені між сторонами умови договору та вимоги законодавства.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для неврахування суми заборгованості за січень 2022 року у сумі 73 046,63 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

За наслідками перевірки розрахунку заявленої до стягнення позивачем суми основного боргу, з урахування часткових оплат заборгованості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по сплаті у належні строки та розмірі за договором №27.12.16-25/25 від 27.12.2016 у розмірі 209 395,03 грн.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Умовами пункту 5.2 договору погоджено, що у разі порушення строків оплати, передбачених п. 3.1 договору, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Суд апеляційної інстанції відзначає, що проведений позивачем розрахунок заявленої до стягнення пені є невірним, оскільки має місце невірне визначення періодів нарахувань, а саме, дат виникнення прострочення платежу та кінцевих дат відповідних нарахувань.

По-перше, умовами п. 4.1 договору сторони передбачили, що сторона 2 (відповідач) щомісяця не пізніше 7-го кожного поточного місяця відповідно до умов цього договору перераховує на поточний рахунок сторони 1 (позивача) грошові кошти у сумі, розрахованій відповідно до Методики розрахунку, що є невід`ємною частиною договору.

Відтак, строк оплати за договором за кожний спливає у 7-ме календарне число поточного місяця. Відповідно, наприклад, за січень 2021 року прострочення виконання грошового зобов`язання за договором з боку відповідача починається з наступного календарного дня - 08.01.2021.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК).

Нормами статті 253 ЦК визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК).

Згідно зі статтею 254 ЦК строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина п`ята).

З аналізу статті 254 ЦК вбачається, що вказана норма, зокрема частини перша-четверта регулюють закінчення строку, який визначений роками, півроком або кварталом року, місяцями, у півмісяця та тижнями, і лише у випадку, коли останній день строку, закінчення якого визначено частинами першою-четвертою цієї статті, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку, згідно з частиною п`ятою цієї статті, є перший за ним робочий день.

Водночас правила цієї статті не поширюються на договірні правовідносини сторін, коли ними у свободі договору (стаття 627 ЦК) досягнуто домовленості про призначення кінцевої календарної дати виконання зобов`язання за договором, з огляду на норми частини першої статті 530 ЦК, яка визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); статті 629 ЦК, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також принцип належного виконання зобов`язань, який полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Отже, за умовами договору, сторона 2 повинна була провести оплату саме у визначену сторонами календарну дату - 7-ме календарне число поточного місяця, яке є встановленим сторонами строком виконання зобов`язання, який вони не визначали роками, місяцями, тижнями, днями або годинами відповідно до закону.

Та обставина, що відповідна календарна дата припала на вихідний день, не звільняє сторону від обов`язку своєчасно виконати взяті на себе за договором зобов`язання з проведення оплати, тим більше, що сторона не була позбавлена права виконати взяті на себе зобов`язання у останній робочий день, що передував визначеному договору строку.

По-друге, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач у справі був наділений правом нараховувати пеню понад строки, визначені частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, з посилання на п. 7 розділу IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України, з огляду на наступне.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" було розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено наступним пунктом:

"Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами позивача та суду першої інстанції, що вказаною нормою фактично було продовжено можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше, ніж за шість місяців, як підставу для часткового задоволення позову, що обґрунтовується наступним.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)" зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 запроваджено карантині заходи з метою протидії поширенню коронавірусу COVID-19. Також запроваджені обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19 і на рівні територіальних одиниць, у тому числі встановлений режим надзвичайної ситуації у кількох областях України.

При цьому, до основних положень законопроекту було віднесено, зокрема, запровадження підтримки для працівників та роботодавців в умовах поширення коронавірусу COVID-19; розширення підстав для продовження процесуальних строків встановлених судом або законом; забезпечення здійснення виплати соціальної допомоги, продовження строку звернення за соціальною допомогою та строків виплат соціальної допомоги; відтермінування подання звітів, статистичної інформації до контролюючих органів.

Такі законодавчі зміни були спрямовані на забезпечення права особи на судовий захист, шляхом продовження строків позовної давності.

Разом з цим, скасування обмеження періоду нарахування пені з очевидністю створює додатковий, немотивований і несправедливий тягар з оплати штрафних санкцій, які раніше були обмежені шестимісячним строком.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку законодавцем не було скасовано обмеження щодо періоду нарахування пені, а відбулося продовження строку на звернення з позовом про захист свого права в частині стягнення пені.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З приводу застосування вказаної норми Закону Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 року у справі №911/952/22 зазначила:

"Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості / погашення боргу", "протягом року / усього періоду існування заборгованості" тощо.

Тому на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює частина шоста статті 232 ГК України. Формулювання, яке містить частина третя статті 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, в тому числі умови договору (у випадку відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20).

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі №910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.".

Враховуючи ч. 6 ст. 232 ГК України та правову позицію Великої Палати, колегія суддів приходить до висновку, що в укладеному між позивачем та відповідачем договорі не передбачені спеціальні умови та порядок нарахування штрафних санкцій, а тому слід застосовувати загальне правило, передбачене в законі.

Таким чином, у даній справі відсутні умови, щодо нарахування штрафних санкцій понад 6 місяців, нарахування пені мало здійснюватися 6 місяців, зокрема, з включенням дня проведення оплати, якщо така мала місце в встановлений Законом період.

Здійснивши власний розрахунок пені з урахуванням положень законодавства, погоджених між сторонами умов договору, встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що в межах заявлених позовних вимог, а також максимального строку проведення нарахування, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, правомірним та обґрунтованим до стягнення є пеня у розмірі 25 307,27 грн. В іншій задоволеній судом частині заявленої до стягнення пені, а саме 15 499,61 грн слід відмовити у зв`язку з безпідставністю нарахування.

Колегія суддів відхиляє наданий відповідачем контррозрахунок, оскільки він вчинений всупереч встановлених судом обставин справи з огляду на встановлену загальну суму боргу та періодів нарахувань.

Крім того статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

Відповідне нарахування за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено з допущенням помилки, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру таких нарахувань.

Судом першої інстанції при перевірці правомірності та правильності здійсненого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням положень законодавства, погоджених між сторонами умов договору, встановлених обставин справи, допущено низку темпоральних та арифметичних неточностей в періоді та розмірі нарахувань.

За наслідками здійснення власного розрахунку проведених позивачем нарахувань 3% річних та інфляційних витрат та з урахуванням визначених меж заявлених позовних вимог, а також наведених вище правил визначення строку настання прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача відповідно до укладеного договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належними до стягнення з відповідача за порушення грошового зобов`язання є 3% річних в розмірі 18 183,63 грн та інфляційні витрати в розмірі 85 821,37 грн.

Водночас, відповідно до частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, становище сторони, що подала апеляційну скаргу, не може стати гіршим, ніж те, яке вона отримала в суді першої інстанції.

Принцип заборони звороту до гіршого є гарантією того, що у сторони, не задоволеної рішенням суду першої інстанції, не має бути побоювань в тому, що після оскарження рішення її становище може погіршитись. В іншому випадку це призведе до завуальованого обмеження права на апеляційне оскарження.

Застосування принципу заборони повороту до гіршого (reformatio in pejus) в контексті спірних правовідносин узгоджується з принципом змагальності і диспозитивності, передбачених статтями 13,14 Господарського процесуального кодексу України.

Близькі за змістом правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі №179/363/21, 21.06.2023 у справі №757/42885/19-ц, 22 травня 2024 року та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.05.2024 у справі № 910/12778/22, від 21.03.2024 у справі №922/1715/22.

За таких обставин, з огляду на те, що з апеляційною скаргою на судове рішення звернувся саме відповідач (боржник), судова колегія не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині належного до сплати розміру 3% річних та інфляційних витрат та покладення на відповідача зобов`язання зі сплати вказаних нарахувань у розмірі більшому, ніж визначено в оскаржуваному судовому рішенні.

Щодо клопотання відповідача про застосування судом строків позовної давності у зв`язку із пропуском позивачем строку на звернення з позовом до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності.

Як зазначено вище, Законом України від 30.03.2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який відповідними постановами Кабінету Міністрів України продовжувався.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З наведеного вище слідує, що на час дії установленого на території України карантину строк, визначений статтею 257, 258 ЦК України, було продовжено.

При цьому, у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Суд додатково звертає увагу, що Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року за №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" (із змінами), в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває до цього часу.

Між тим, відповідачем здійснювались часткові оплати основної заборгованості, а тому суд також враховує положення частини статті 264 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно з частиною 3 статті 264 Цивільного кодексу України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Доводи апелянта про неналежне повідомлення його про розгляду даної справи судом першої інстанції суд також спростовуються матеріалами справи, з огляду на таке.

Згідно із положеннями ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частиною 5 ст. 242 ГПК України встановлено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

При цьому, відповідно до ч. 6 вказаної статті днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, у разі, якщо ухвалу суду про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.12.2022 у справі №910/1730/22, від 12.04.2021 у справі №910/8197/19 та від 09.12.2021 у справі №911/3113/20).

Частина 7 ст. 120 ГПК України визначає, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвала суду від 14.10.2024, якою було відкрито провадження у справі, була надіслана судом першої інстанції на адресу місця реєстрації відповідача, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 61125, Харківська область, м. Харків, провулок Столярний, будинок 18, квартира 3.

Сам лише факт неотримання стороною кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав копію судового рішення (ухвали у даному випадку) за належною адресою, самостійно зазначеною заявником, та яка повернулася в суд у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тобто неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №5015/1763/12).

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу також на те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції від 12.12.2024 у даній справі скасувати в частині в частині задоволення позову щодо стягнення з фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича на користь Комунального підприємства "Харкіпарксервіс" 15 499,61 грн пені.

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат за наслідками розгляду справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Витрати по сплаті судового збору за подання позову складають 3143,19 грн та покладаються на відповідача у справі.

За наслідками часткового задоволення апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 278,99 грн покладаються на позивача.

Згідно з ч. 11 ст. 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За наслідками наявності обов`язку сторін щодо сплати судового збору за розгляд даної справи один одному, судом вирішено здійснити взаємне зарахування належних до стягнення сум між сторонами, за наслідками проведення якого на відповідача покладаються витрати по сплаті судового збору в сумі 2 864,20 грн (3143,19-278,99).

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 77, 86, 129, 269, 270, ст. 275, ст. 277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кузнецова Владислава Олеговича задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі №922/3577/24 скасувати в частині задоволення позову щодо стягнення з фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича на користь Комунального підприємства "Харкіпарксервіс" 15 499,61 грн пені. В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі № 922/3577/24 залишити без змін.

Викласти абз. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 12.12.2024 у справі № 922/3577/24 в такій редакції:

"Стягнути з фізичної особи - підприємця Кузнецова Владислава Олеговича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Харківпарксервіс" (61003, місто Харків, провулок Соборний, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 37999303) основну заборгованість у сумі 209 395,03 грн, інфляційні втрати у сумі 17 297,44 грн, 3% річних у сумі 9 935,72 грн, пеню у сумі 25 307,27 грн та витрати по сплати судового збору у сумі 2 864,20 грн.".

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 25.04.2025.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.О. Крестьянінов