СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Харків Справа № 922/5110/21 (922/4755/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бєлкіної О.М.,

позивач (апелянт): арбітражний керуючий Артюх Ю.В.;

від відповідача-1: не з`явилися;

від відповідача-2: Степанян Л.В., ордер серія АХ №1163959 від 20.12.2023;

від відповідача-3: не з`явилися;

від 3-ї особи не з`явилися;

розглянувши апеляційну скаргу керуючого реструктуризацією боржника - арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича (вх. №2961 Х/2),

на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 (повний текст від 15.04.2024) у справі №922/5110/21 (922/4755/23) (суддя Кононова О.В.),

за позовом арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича,

до відповідачів:

1) ОСОБА_1 ;

2) ОСОБА_2 ;

3) ОСОБА_3 ;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 ,

про визнання недійсною угоди та витребування майна,

в межах справі № 922/5110/23

про неплатоспроможність ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа №922/5110/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , відкрита ухвалою суду від 06.01.2022 відповідно до ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства.

У листопаді 2023 року керуючий реструктуризацією арбітражний керуючий Артюх Юрій Володимирович у межах справи про банкрутство №922/5110/21 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просив:

- визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування від 20.10.2016 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., у житловому будинку літ. А-5, які розташовані на АДРЕСА_1 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вказане нерухоме майно та визнати право власності ОСОБА_1 на це майно.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- оспорюваний договір дарування від 20.10.2016 між боржником та його дружиною був укладений за наявності заборгованості перед ОСОБА_4 , яка була стягнута на підставі рішення суду.

- боржнику було відомо про існування такої заборгованості, оскільки вона була стягнута на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 та майже відразу після укладення оспорюваного договору, а саме через п`ять днів, ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного майна на користь своїх батьків, що дає підстави вважати, що договір дарування був укладений з метою уникнення можливого звернення стягнення на спірне майно з боку ОСОБА_4 ;

- на переконання позивача, оспорюваний договір містить ознаки фраудаторного правочину, що був вчинений боржником на шкоду кредитору ОСОБА_4 ;

- позивач при зверненні до суду із цією заявою визначив правовими підставами для визнання договору дарування недійсним та повернення спірного майна боржникові загальні засади цивільного законодавства, зокрема, п. 6 ст. 3, ч. 2 та 3 ст. 13, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/5110/21 (922/4755/23) у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, оскільки погодився із доводами позивача про наявність ознак фраудаторності оспорюваного договору дарування нежитлових приміщень, які належали боржнику та безоплатно відчужені (подаровані) його дружині ОСОБА_2 у період наявності невиконаних зобов`язань за договором позики перед кредитором ОСОБА_4 .

Водночас, господарський суд дійшов висновку, що суб`єктом порушених прав у даному випадку є кредитор, а не арбітражний керуючий, а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання правочинів фраудаторними слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись кредитор, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права.

Встановивши, що кредитор ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду з позовною заявою про визнання недійсним спірного правочину, яка датована 20.01.2017, тобто на той час він був обізнаний про наявність такого правочину та про порушення свого цивільного права, місцевий господарський суд дійшов висновку, що саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах, та, відповідно, станом на дату звернення арбітражного керуючого Артюха Ю.В. з цим позовом до господарського суду (10.11.2023) в межах провадження про неплатоспроможність ОСОБА_1 строк позовної давності є таким, що сплинув.

З огляду на пропуск позивачем трирічного строку для звернення до суду за захистом порушених прав кредитора, тоді як відповідачем-2 заявлено відповідне клопотання про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Не погодившись з ухваленим рішенням, керуючий реструктуризацією - арбітражний керуючий Артюх Ю.В. звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/5110/21 (922/4755/23) та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані наступним:

- при визначення початку відлуку строку позовної давності судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 261 ЦК України та не враховано, що загальний строк позовної давності обраховуватися з того моменту, коли уповноважена особа (керуючий реструктуризацією) дізнався про порушення права кредиторів на отримання грошових коштів внаслідок вчинення фраудаторного правочину;

- з огляду на положення ст. 12 КУзПБ щодо повноважень арбітражного керуючого, слід відокремлювати правосуб`єктність керуючого реструктуризацією від інших учасників справи про банкрутство, зокрема, від боржника і кредиторів;

- у даному випадку позивач, як арбітражний керуючий, є особою із власною правосуб`єктністю щодо правочинів боржника та у відповідності до ч. 1 ст. 13 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень є незалежним;

- з урахуванням наведеного, арбітражний керуючий вважає, що ним не було пропущено строк позовної давності на оскарження договору дарування від 20.10.2016 з огляду на положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила;

- під час застосування наслідків пропуску строку позовної давності вийшов за межі правових підстав, якими обґрунтовує свої заперечення відповідач-2 у справі;

- судом не були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц та від 24.01.2024 по справі № 904/5417/18 (904/1082/23).

- у даному випадку відповідач-2 в якості сторони фраудаторного правочину вчинила дії щодо зловживання своїм правом на подання заяви про сплив позовної давності відповідно до ст. 42 КУзПБ, а отже, скаржник вважає, що суд першої інстанції мав відмовити ОСОБА_2 у захисті її прав та не застосовувати строк позовної давності на підставі ч. 3 ст.16 ЦК України.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 апеляційну скаргу керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Артюха Ю.В. залишено без задоволення; рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оспорюваний договір дарування від 20.10.2016 не підпадає під критеріїї фраудаторності, оскільки сторони вчинили реальний правочин, який було фактично виконано, при цьому доказів у підтвердження того, що оскаржуваний договір укладено з метою ухилення від виконання рішення третейського суду, а також того, що після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд зазначив, що договір дарування від 20.10.2016 укладений поза межами підозрілого періоду, оскільки провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 відкрито ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.01.2022, тобто більше ніж через 3 роки після укладення такого правочину.

Інші заявлені позовних вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності є похідними від основної вимоги, а тому, за висновком суду апеляційної інстанції, задоволенню також не підлягають.

У зв`язку з висновком про необґрунтованість позову, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування у цій справі позовної давності.

Керуючий реструктуризацією - арбітражний керуючий Артюх Ю.В. не погодився із постановою апеляційного суду і оскаржив її у касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 14.11.2024 касаційну скаргу керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Ю.В. задоволено частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 у справі №922/5110/21 (922/4755/23) скасовано; справу №922/5110/21 (922/4755/23) направлено на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом допущено неповне з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (не надано належної оцінки оспорюваному договору дарування на предмет його фраудаторності та не перевірено обставин, на які посилався позивач у своєму позові), а також не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №693/624/19, від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц.

13.12.2024 матеріали справи 922/5110/21 (922/4755/23) надійшли до Східного апеляційного господарського суду для нового апеляційного розгляду справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 прийнято до провадження справу №922/5110/21 (922/4755/23) за апеляційною скаргою керуючого реструктуризацією боржника - арбітражного керуючого Артюха Ю.В. на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; призначено розгляд апеляційної скарги у справі №922/5110/21 (922/4755/23) на 22.01.2025 о 14:30 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 задоволено заяву керуючого реструктуризацією боржника - арбітражного керуючого Артюха Ю.В. про участь у судових засіданнях у справі №922/5110/21 (922/4755/23) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги керуючого реструктуризацією боржника - арбітражного керуючого Артюха Ю.В. на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) відбудеться 18.02.2025 о 15:00 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.02.2025 витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/5110/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1

17.02.2025 до Східного апеляційного господарського суду від відповідача-2, ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення щодо відсутності ознак фраудаторності оспорюваного правочину, до яких долучено докази (згідно переліку).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №922/5110/21(922/4755/23) до 02.04.2025 о 10:30 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №922/5110/21(922/4755/23) до 15.04.2025 о 14:45 год.

10.04.2025 до Східного апеляційного господарського суду від відповідача-2, ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких остання просить визнати поважними причини пропуску строку надання доказів та долучити до матеріалів справи докази надані в письмових поясненнях суду від 17.02.2025 та додаткових письмових поясненнях від 10.04.2025 (згідно наведеного переліку).

11.04.2025 до Східного апеляційного господарського суду від відповідача-2, ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копій закордонних паспортів, які з технічних причин не були прикріплені (долучені) до додаткових письмових пояснень.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 15.04.2025 приймав участь в режимі відеоконференції позивач (апелянт) - арбітражний керуючий Артюх Ю.В., який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представниця відповідача-2 у судовому засіданні 15.04.2025 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Уповноважені представники відповідачі в-1, -3 та третьої особи у судове засідання 15.04.2025 не з`явилися; про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги всі учасники справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників вказаних учасників справи, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Розглянувши у судовому засіданні 15.04.2025 заявлене відповідачем-2 клопотання про долучення до справи доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2025 відповідачем подано до Східного апеляційного господарського суду докази, а саме (копії): реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності №86 від 10.02.1998; свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане Харківським міським ВРАЦ; рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 2-3792/07 про визнання права власності на нерухоме майно; рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.12.2016 по справі №642/6961/2016 про розірвання шлюбу; ухвала Дзержинського районного суду від 30.01.2017 у справі №02/09/2016 про видачу кредитору ОСОБА_4 виконавчого листа на рішення постійно діючого третейського суду від 06.10.2016 у справі №02/09/2016 про стягнення заборгованості; договір купівлі-продажу квартири від 05.12.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів зазначає, що частина поданих документів є судовими рішенням, які містяться у відкритому доступі Єдиного реєстру судових рішень та були досліджені судом, а решта документів відповідачем-2 не подавалися до суду першої інстанції та, відповідно, судом не надавалась оцінка таким документам як доказам при розгляді справи.

В обґрунтування неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції відповідач-2 зазначає, що вона з 30.12.2021 виїхала з України та по теперішній час проживає у Таїланді, що підтверджується копіями закордонних паспортів з відміткою про виїзд з України та візами на проживання.

Згідно із ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі №46/603, від 26.10.2021 у справі №914/2578/20).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування ст. 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.01.2021 у справі №10/Б-921/1442/2013).

Прийняття апеляційним судом доказів без встановлення й оцінки обов`язкових за ч. 3 ст. 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності. Відповідну правову позицію викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 17.04.2024 у справі № 903/877/20.

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду справи судом першої відповідачем-2 не було зазначено про докази, які не можуть бути подано; причини, з яких докази не можуть бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаних доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, представницею відповідача-2 в ході розгляду справи судом першої інстанції подавалися відзив на позовну заяву та письмові пояснення, до яких було долучено відповідні докази.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідача-2 про те, що остання не мала можливість самостійно подати необхідні документи, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_2 мала уповноважених представників, які з листопада 2023 року систематично приймали участь в судах всіх інстанцій та мали можливість подати всі необхідні докази в обґрунтування позиції відповідача-2.

Колегія суддів також не може прийняти до уваги доводи відповідача-2 про її перебування за межами України на час розгляду справи, оскільки фотокопія закордонного паспорту однієї сторінки закордонного паспорту та візи не можуть підтверджувати в який саме період Єніна Л.В. перебувала або перебуває за кордонами. Водночас факт перетину державного кордону України може підтверджуватись довідкою з Державної прикордонної служби України, яку відповідачем-2 надано не було.

При цьому, суд враховує, що справа перебуває на новому апеляційному розгляді, і відповідачем-2 не наведено жодної об`єктивної причини неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції.

Водночас, прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Також судова суд враховує, що зазначені докази були подані представницею відповідача-2 разом письмовими поясненнями вже під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції та подавалися на підтвердження тих обставини, щодо яких виникали запитання у колегії суддів в ході розгляду справи.

При цьому, сама лише необхідність підтвердження під час апеляційного перегляду справи певних обставин, на які посилається відповідач-2, не є об`єктивною та поважною причиною для долучення нових доказів, оскільки представники відповідача-2 мали можливість надати всі необхідні докази до суду першої інстанції.

Крім того, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 прийнято справу до провадження та встановлено учасникам справи строк - 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Однак, письмові пояснення відповідача-2 разом з клопотанням про долучення доказів було подано до апеляційного суду 10.04.2025, тобто після початку розгляду справи по суті, проведення двох судових засідань та зі спливом більше 2 місяців після закінчення строку на його подання.

З огляду на викладене, судова колегія не приймає до розгляду вищенаведені письмові пояснення та додаткові докази як такі, що подані в суд апеляційної інстанції з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні позивача (апелянта) та представницю відповідача-2, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. за реєстровим № 4149.

Відповідно до п. 3 договору дарування вартість приміщення була оцінена сторонами на момент вчинення правочину в розмірі 200000,00грн.

У подальшому, 25.10.2016 на підставі договору дарування нежитлових приміщень (реєстр. № 4215) ОСОБА_2 подарувала спірне майно в розмірі 1/2 частки своїм матері та батьку - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

09.11.2016 ОСОБА_6 був оформлений заповіт на 1/2 частки в спірному майні на користь ОСОБА_2 .

03.07.2018 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 донька ОСОБА_2 набула у власність 1/2 частину спірного майна.

Отже, у зв`язку зі смертю батьків та прийняттям спадщини ОСОБА_2 у 2018 та 2022 роках набула право власності на раніше подароване батькам майно.

При цьому, 04.07.2019 на підставі договору дарування реєстр. №2236 ОСОБА_2 подарувала 1/2 частки спірного майна своєму сину ОСОБА_3 .

На момент розгляду цієї справи ОСОБА_2 є власником 3/4 нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв.м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 власником 1/4 спірного майна.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на момент укладення договору дарування від 20.10.2016 у ОСОБА_1 була в наявності заборгованість перед ОСОБА_4 (третя особа), яка виникла на підставі укладеного договору позики від 10.03.2010 та додаткової угоди № 1 до нього від 04.02.2015.

06.10.2016 рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" у справі № 02/09/2016 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнута заборгованість за договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10714800,00 грн.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова (справа № 638/855/17) з позовом про визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На обґрунтування позову зазначав про фіктивність вказаного правочину та стверджував, що укладенням спірного договору дарування сторони умисно з метою унеможливлення виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 у справі №02/09/2016 уклали цей договір та відчужили майно, на яке могло бути звернуто стягнення у разі примусового виконання рішення.

Суди у справі № 638/855/17 відмовили у позові, оскільки дійшли висновку про те, що сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, оскільки безпосередньо після його підписання повністю його виконали; сторони не довели належними та допустимими доказами, що договір дарування укладений саме з метою ухилення від виконання рішення третейського суду.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою про відкриття провадження у справі про свою неплатоспроможність на підставі ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутсва, посилаючись на те, що він має прострочені зобов`язання перед ОСОБА_4 у загальному розмірі 13656100,00грн.

Ухвалою Господжарського суду Харківської області від 06.01.2022 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника; призначено керуючим реструктуризацією боржника арбітражного керуючого Артюха Ю.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.03.2022 за результатами попереднього засідання судом визнано кредиторами боржника:

- ОСОБА_4 з грошовими вимогами у сумі 13720789,18грн;

- ОСОБА_2 з грошовими вимогами у сумі 2946262,00грн.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, керуючий реструктуризацією боржника ОСОБА_7 зазначає, що оспорюваний договір дарування від 20.10.2016 був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за наявності заборгованості перед ОСОБА_4 , яка була стягнута на підставі рішення суду. ОСОБА_1 було відомо про існування такої заборгованості, оскільки вона була стягнута на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016, майже відразу після укладення оспорюваного договору, а саме через п`ять днів, ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного майна на користь своїх батьків, що дає підстави вважати, що договір дарування був вчинений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою уникнення можливого звернення стягнення на спірне майно з боку ОСОБА_4 . На переконання позивача, оспорюваний договір містить всі ознаки фраудаторного, що був вчинений боржником на шкоду кредитора ОСОБА_4 .

В ході розгляду справи судом першої інстанції боржник ОСОБА_1 підтримав позицію керуючого реструктуризацією Артюха Ю.В. та просив суд задовольнити позовні вимоги з метою погашення грошових вимог згідно з реєстром кредиторів за рахунок вартості спірного майна. Зазначив, що метою укладення правочину було унеможливлення звернення стягнення на майно за борговими зобов`язаннями перед кредитором.

У свою чергу, ОСОБА_2 проти позову заперечувала повністю, мотивувавши свою позицію тим, що обставинам, на які послався позивач, вже було надано оцінку Дзержинським районним судом м. Харкова у рішенні від 18.10.2017 у цивільній справі №638/855/17. Вважала, що обставини, встановлені у справі №638/855/17, мають преюдиційне значення при розгляді цієї справи та не підлягають повторному доведенню. Крім того, просила застосувати позовну давність до вимог арбітражного керуючого Артюха Ю.В., посилаючись на те, що строк позовної давності має обраховуватися від дати укладення договору (20.10.2016), а тому арбітражний керуючий пропустив трирічний строк позовної даності для звернення з відповідним позовом до суду.

Як вже зазначалося за результатами розгляду позовних вимог Господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення від 03.04.2024 у справі №922/5110/21 (922/4755/23), яким у задоволенні позову відмовлено.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції частково не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмовив у задоволенні позову, враховуючи наступне.

За приписами ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Частинами 1 та 2 ст. 7 КУзПБ передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною яких є боржник, за правилами, визначеним ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 та ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України).

Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 16.11.2022 у справі №44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).

Розгляд та захист порушених прав у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (чинного до 21.10.2019) та у ст.42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 зазначено, що критерієм для застосування норм ст. 42 КУзПБ та ст. 20 Закону про банкрутство, у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію цього Кодексу, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Отже, критерієм для застосування ст. 42 КУзПБ або ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", є дата відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність).

Оскільки провадження у даній справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 відкрито ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.01.2022 відповідно до норм КУзПБ, тому умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) врегульовано ст. 42 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Разом з цим, крім визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство на підставі ст. 42 КУзПБ, не виключається можливість звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (висновки Верховного Суду наведені у постанові від 20.02.2020 у справі №922/719/16; Верховного Суду у постанові від 28.09.2021 у справі №21/89б (913/45/20)).

Отже, підставою недійсності оспорюваних правочинів, крім спеціальних вимог ст. 42 КУзПБ, можуть бути і загальні норми ЦК України, ГК України чи інших законів.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.06.2023 затверджено план реструктуризації боргів боржника, до якого включено подання позову про визнання договору дарування від 20.10.2016 недійсним внаслідок його укладення на шкоду кредитора (кредиторів) боржника та повернення у власність ОСОБА_1 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вже зазначалося, обґрунтовуючи позовні вимоги керуючий реструктуризацією Артюх Ю.В. стверджує, що договір дарування від 20.10.2016 є фраудаторним правочином, оскільки був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в той період, коли сторони правочину знаходились у шлюбі, а відчуження майна було здійснено безоплатно з метою уникнення можливого звернення стягнення на спірне майно з боку третьої особи ОСОБА_4 , що позбавило його права на отримання належних йому грошових коштів.

Правовою підставою для визнання договору дарування недійсним та подальше повернення спірного майна боржникові арбітражний керуючий визначив загальні засади цивільного законодавства, зокрема п. 6 ст. 3, ч. 2 та ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 203 ЦК України, наполягаючи на його фраудаторності, а вимоги про витребування майна обґрунтував ст. 387 та ч. 3 ст. 388 ЦК України

Щодо підстав визнання договору дарування від 20.10.2016 недійним, колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 навела такі висновки: "Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є "вживанням права на зло". За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредиторів використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17)).

Цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема через суд.

У сучасному українському законодавстві, як і в іноземних правопорядках, оспорювання так званих підозрілих угод є одним з найважливіших юридичних інструментів консолідації та збільшення конкурсної маси.

Фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, що вчинений, зокрема, всупереч принципу добросовісності, та ч.ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи оспорюваний позивачем договір дарування від 20.10.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на предмет його відповідності нормам ст. 3, 13 ЦК України, а саме - щодо дотримання засад справедливості, добросовісності та розумності та порушення цим правочином прав кредиторів боржника, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 06.10.2016 за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" по справі № 02/09/2016 з боржника ОСОБА_1 на користь третьої особи ОСОБА_4 було стягнуто заборгованість за укладеним між сторонами договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10714800,00грн (ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2017 у справі №02/09/2016 видано виконавчий лист на рішення постійно діючого третейського суду від 06.10.2016 по справі № 02/09/2016 про стягнення заборгованості).

20.10.2016, тобто через 14 днів після ухвалення рішення третейського суду, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149, на підстав якого боржником безоплатно відчужено нерухоме майно (нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь своєї на той час дружини.

У подальшому, 25.10.2016, тобто вже через п`ять днів, на підставі договору дарування нежитлових приміщень (реєстр. № 4215) ОСОБА_2 подарувала спірне майно в розмірі 1/2 частки своїм матері та батьку - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що заборгованість перед ОСОБА_4 боржник не погасив, а у січні 2022 року щодо ОСОБА_1 господарським судом відкрито справу про неплатоспроможність саме у зв`язку із наявністю зазначеного боргу перед третьою особою (кредитором) за договором позики від 10.03.2010.

Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У той же час, дослідженими судом матеріалами справи підтверджується, що на момент укладення договору дарування у ОСОБА_8 була в наявності заборгованість перед ОСОБА_4 , яка виникла на підставі договору позики від 10.03.2010 (з урахуванням додаткової угоди від 04.02.2015) та рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі №02/09/2016, яким з боржника на користь третьої особи стягнуто заборгованість з неповернутої боржником позики за договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10714800,00 грн.

Верховний Суд у постановах, зокрема, від 18.02.2025 у справі № 916/5751/23, від 03.12.2024 у справі № 487/6342/18 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину; майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Таким чином, судом встановлено, що станом на момент укладення оспорюваного договору дарування від 20.10.2016 ОСОБА_1 вже мав грошові зобов`язання перед ОСОБА_4 за договором позики від 10.03.2010 (з урахуванням додаткової угоди від 04.02.2015) та рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі №02/09/2016 про стягнення заборгованості у розмірі 10714800,00 грн.

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що боржник при укладенні договору дарування був обізнаний щодо наявності значної суми заборгованості та про існування рішення третейського суду, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на належне йому майно.

Крім того, як вбачається із змісту пункту 1 договору позики від 10.03.2010 позикодавець ОСОБА_4 передав у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3193600,00грн, що на день укладення цього правочину становить 400000,00 доларів США, з метою будівництва позичальником житлового будинку.

У статті 368 ЦК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день укладення договору дарування, а саме 20.10.2016, ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять будь-яких доказів визнання недійсним чи неукладеним договору позики, а також доказів того, що ОСОБА_1 використовував отримані ним від ОСОБА_4 кошти на особисті цілі, не пов`язані із спільною сумісною власністю подружжя.

Також, як встановлено у рішенні Дзержинський районний суд м. Харкова від 13.05.2019 у справі № 638/20714/16-ц, що набрало законної сили, між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вирішено спір про розподіл всього майна подружжя та визнання об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, розподіл активів було вирішено в судовому порядку.

Проте, будь-яких обставин з приводу поділу заборгованості та питань щодо наявності пасивів подружжя судом не досліджувалось і не вирішувалося, оскільки сторонами таких вимог не заявлялося.

Наведені обставини свідчать про те, що після розірвання шлюбу між відповідачами, відчужене за безоплатним правочином нерухоме майно залишилося у власності ОСОБА_2 , однак, питання про розподіл боргових зобов`язань між подружжям не вирішено, - боргові зобов`язання залишилися за ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачі-1 та -2, укладаючи оспорюваний договір дарування від 20.10.2016, мали бути обізнані як про отримання грошових коштів у вигляді позики одним із членів подружжя, так і про фінансовий стан ОСОБА_1 , у тому числі про наявність невиконаних боргових зобов`язань перед ОСОБА_4 за договором позики від 10.03.2010, а також могли передбачити реальну можливість ОСОБА_1 виконати свої зобов`язання перед кредитором за цим відплатним договором.

Крім того, як встановлено судом та не спростовано учасниками справи, ОСОБА_1 з моменту укладення договору позики від 10.03.2010 та спірного договору дарування від 20.10.2016 не вчиняв жодних дій щодо повернення позики.

При цьому, доказів наявності у боржник будь-якого іншого майна, за рахунок якого можливо було виконати зобов`язання перед третьою особою (кредитором), матеріали справи також не містять.

Враховуючи наведене, судом апеляційної інстанції встановлено, що маючи заборгованість перед ОСОБА_4 за договором позики від 10.03.2010 в сумі 10714800,00грн, боржник ОСОБА_1 вже через 14 днів після ухвалення третейським судом рішення про стягнення боргу відчужив безоплатно належне йому нерухоме майно за оспорюваним договором дарування від 20.10.2016 на користь своєї дружини ОСОБА_2 , що, за встановлених судом обставин відсутності у боржника іншого майна, яке могло бути використано для погашення заборгованості, призвело до незадовільного фінансового стану ОСОБА_1 та, як наслідок, до відкриття провадження справі про неплатоспроможність №922/5110/21.

Колегія суддів зазначає, що про вищенаведені обставини відповідачі -1 та -2, які станом на момент укладення договору дарування перебували у шлюбі та є заінтересованими (пов`язаними) особами в силу приписів ст. 1 КУзПБ, не могли не знати та були обізнані.

Проаналізувавши встановлені у цій справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені дії ОСОБА_1 були вчинені у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором ОСОБА_4 та фактично призвели до унеможливлення повернення боргу за договором позики від 10.03.2010, а відтак, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що спірний договір дарування від 20.10.2016 є фраудаторним правочином, тобто таким, що був вчинений на шкоду кредитору.

При цьому, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , уклавши такий правочин та безоплатно відчуживши нерухоме майно на користь ОСОБА_2 , діяв очевидно недобросовісно, з переслідуванням неправомірної мети, направленої на ухилення від виконання наявних зобов`язань перед ОСОБА_4 та погіршення свого фінансового становища, і, як результат, завдання шкоди кредитору, що є підставою для визнання недійсним цього правочину, як фраудаторного, укладеного з порушенням норм Цивільного кодексу України.

Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 підтвердив цей факт та зазначив про умисне укладення вказаного договору з метою уникнення можливого стягнення на вказані приміщення за борговими зобов`язаннями перед ОСОБА_4 .

Щодо підстав недійсності чи фіктивності зазначеного договору дарування, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2017 році ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 у справі №638/855/17 відмовлено в задоволенні позову. Із змісту наданого до матеріалів справи рішення вбачається, що ОСОБА_4 зазначав про фіктивність вказаного правочину та стверджував, що укладенням спірного договору дарування сторони умисно з метою унеможливлення виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі № 02/09/2016 уклали цей договір та відчужили майно, на яке могло бути звернуто стягнення у разі примусового виконання рішення.

Тобто спірний договір вже був предметом судового розгляду щодо його недійсності як фіктивного та районним судом відмовлено у його визнанні недійсним як фіктивного.

Разом з цим, як вже зазначалося, предметом даного судового розгляду є питання щодо наявності або відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним з огляду на наявність критеріїв фраудаторності, що не досліджувалося судом у справі № 638/855/17.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19) розмежовував кваліфікацію фіктивних та фраудаторних правочинів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма ст. 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. У свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Практичне правозастосування виходить з того, що "фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним" (постанова Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18).

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, колегія суддів враховує, що направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 14.11.2024 дійшов висновку, що з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно врахував, що у справі №638/855/17 суди надавали оцінку оспорюваному правочину на предмет його фіктивності, натомість у цій справі керуючий реструктуризацією просив визнати договір дарування недійсним, посилаючись на те, що цей правочин є фраудаторним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку наявні ознаки фраудаторності договору дарування від 20.10.2016 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належали боржнику ОСОБА_1 та безоплатно відчужені (подаровані) дружині ОСОБА_2 , у зв`язку з чим наявні підстави для визнання такого правочину недійсним.

Щодо застосування судом першої інстанції строку позовної давності та причин її пропуску позивачем, судова колегія зазначає наступне.

Як вже зазначалося, в ході розгляду справи відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, в якому заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Господарський суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом трирічного строку позовної даності, мотивувавши свій висновок тим, що застосування інституту позовної давності у даному випадку пов`язується із моментом отримання інформації про порушення права саме кредитором, а не арбітражним керуючим, а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання правочинів фраудаторними слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись кредитор, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права.

Суд встановив, що 20.01.2017 кредитор ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання недійсним спірного правочину, тобто на той час він був обізнаний про наявність такого правочину та про порушення свого цивільного права. Отже, за висновками місцевого господарського суду, саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах, та, відповідно, станом на дату звернення арбітражного керуючого Артюха Ю.В. з цим позовом до господарського суду в межах провадження про неплатоспроможність ОСОБА_1 строк позовної давності сплинув.

Проте, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, дізналася або могла довідатися особа, що є носієм права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права.

У справах про банкрутство цією особою є арбітражний керуючий, на якого за законом на підставі рішення суду покладаються обов`язки та надаються повноваження розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора.

При цьому і в разі пред`явлення у межах справи про банкрутство позову самою особою, право якої порушене (боржником), і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути арбітражний керуючий, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні ч. 1 ст. 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство, на чому також наголосив Верховний Суд у постанові від 14.11.2024 у цій справі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, постанові Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 5/530-03 (924/1244/20).

У спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого про визнання недійсними правочинів, укладених боржником, днем початку перебігу позовної давності є день вчинення таких правочинів (подібний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012).

Колегія суддів зазначає, що оспорюваний договір дарування був укладений відповідачами 20.10.2016, а отже, за загальним правилом строк позовної давності закінчується 20.10.2019, тоді як позивач звернувся до суду 10.11.2023, тобто поза межами вищевказаного строку.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

Також Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними.

При вирішенні питання про захист порушеного права у разі пропуску позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує зазначене питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 11.08.2020 в справі №910/13193/19, від 17.06.2021 у справі № 17-14-01/1494 (925/460/20)).

У пункті 10.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012 сформовано висновок, що вирішуючи питання про поважність причин пропущення позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права. Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропущення позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення ст. 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав"), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Відтак, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду дійшов висновку, що у спорі, що вирішується у справі про банкрутство, обставини порушення провадження у справі про банкрутство та призначення арбітражного керуючого самі по собі (за відсутності інших обставин) не можуть розглядатись судами як виключення, що вказують на їх винятковий характер, свідчити про об`єктивність перешкоди для заявника звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, а відповідно і бути поважною причиною (причинами) пропущення цього строку (правовий висновок, викладений у п. 10.21 постанови Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012).

В силу норм ст. 10 КУзПБ арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є суб`єктом незалежної професійної діяльності, і водночас з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника; ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) боржника.

Арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право, зокрема, звертатися до суду у випадках, передбачених цим Кодексом (п. 1 ч. 1 ст. 12 КУзПБ).

Із змісту наведених положень законодавства вбачається, що правосуб`єктність арбітражного керуючого слід виокремлювати від інших учасників провадження у справі про банкрутство, у т.ч. від кредиторів та від боржника.

Як зазначає керуючий реалізацією Артюх Ю.В., про існування оспорюваного правочину та про наявність ознак фраудаторності договору дарування від 20.10.2016 йому стало відомо лише після отримання від боржника письмової відповіді від 10.04.2023.

Так, вказані обставини підтверджуються письмовим запитом керуючого реструктуризацією від 07.04.2023 до боржника та відповіддю ОСОБА_1 від 10.04.2023, відповідно до якої зазначено, що за період з 10.03.2010 по дату надання відповіді боржником був укладений договір дарування від 20.10.2016 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А5, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належали боржнику ОСОБА_1 та подаровані дружині боржника - ОСОБА_2 (а.с. 18-19, т.1)

При вирішення питанні щодо визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, колегія суддів враховує обставини недобросовісності відповідача-1 при відчуженні (даруванні) нерухомого майна за спірним договором від 20.10.2016. Зокрема, як встановлено судом, ОСОБА_1 на момент відчуження такого майна був обізнаний про неправомірність вибуття спірного майна з його володіння з метою зменшення його активів (недопущення звернення стягнення третьою особою) та був стороною такого правочину.

У зв`язку з такими обставинами, судовою колегіє враховується правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц, згідно якого застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії, включаючи й загальні положення щодо справедливості, добросовісності та розумності як загального стандарту поведінки учасників цивільних правовідносин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідач-1 (боржник) є безпосередньо причетними до укладення фраудаторного договору, на підставі якого спірне майно вибуло з володіння боржника, та, уклавши оспорюваний договір дарування від 20.10.2016, ОСОБА_1 , діяв недобросовісно, на шкоду кредитору ОСОБА_4 , та не маючи на меті відновлення порушеного права кредитора, своїми діями посприяв укладанню оспорюваного договору, який визнається судом фраудаторним, таким, що укладений на шкоду кредитора.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що сторонами оспорюваного договору дарування є саме боржник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому позивач - арбітражний керуючий Артюх Ю.В. як особа, що звертається з захистом прав кредиторів, до моменту свого призначення керуючим реструктуризацією боржника у справі не міг знати про укладення між відповідачами такого правочину та наявності ознак фраудаторності оспорюваного договору.

У той же час, виходячи з вищенаведених положень ст.ст. 10, 12 КУзПБ позивач арбітражний керуючий Артюх Ю.В. до моменту призначення керуючим реструктуризацією боржника (06.01.2022) не мав повноважень на звернення до суду з позовом про захист порушених прав кредиторів внаслідок безоплатного відчуження як нерухомого майна за договором дарування від 20.10.2016, так і будь-яких інших правочинів з відчуження активів боржника.

Зазначене у своїй сукупності підтверджує те, що позивач міг дізнатися про неправомірне вибуття майна боржника за спірним правочином від 20.10.2016 лише під час розгляду справи №922/5110/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , зокрема, щонайменше з моменту свого призначення (06.01.2022), тобто саме з цього моменту позивач міг довідатися про порушення прав кредиторів та про осіб, які його порушили (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, у даному випадку апеляційним судом встановлено наявність об`єктивних перешкод, які унеможливлювали обізнаність керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Артюха Ю.В. про порушення прав кредиторів внаслідок вибуття спірного майна з володіння боржника на підставі оскаржуваного фраудаторного правочину у межах строку позовної давності та, як наслідок, такі обставини істотно утруднювали подання арбітражним керуючим позовної заяви, спрямованої на захист такого права кредиторів.

При цьому, поважними причинами пропуску позивачем позовної давності у даному випадку є недобросовісні дії самого боржника як сторони фраудаторного правочину, що безумовно вплинуло на момент звернення арбітражного керуючого з цим позовом до суду.

Подібний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №904/5417/18 (904/1082/23).

За встановлених обставин, судова колегія вважає причини пропуску позовної давності позивачем поважними, у зв`язку з чим заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про витребування нерухомого майна, колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено судом, після укладення фраудаторного договору дарування від 20.10.2016, вказане майно вибуло з володіння боржника.

Станом на момент розгляду цієї справи ОСОБА_2 (відповідач-2) є власником частки 3/4 нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв.м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 (відповідач-3) є власником 1/4 спірного майна.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння (див. правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Зі змісту ст.ст. 388 і 400 ЦК України вбачається, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку, а від добросовісного - лише у випадках передбачених законом.

Як встановлено апеляційним судом, частина спірного нерухомого майна, а саме 3/4 частки нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв.м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вибула з володіння боржника на підставі фраудаторного правочину, укладеного ОСОБА_1 з колишньою дружиною ОСОБА_2 , які у розумінні приписів ст. 1 КУзПБ є заінтересованими - пов`язаними між собою особами, що свідчить про обізнаність відповідача-2 з обставинами незаконного виведення активів відповідача-1 з його володіння при наявності боргу до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 частки в розмірі 3/4 спірного нерухомого майна на підставі ст. 387, ч. 3 ст. 388 ЦК України.

У той же час, колегія суддів зазначає, що визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача (п. 96 постанови Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 924/408/21 (924/287/23)).

Досліджуючи питання чи є відповідач-3 - ОСОБА_3 добросовісним набувачем іншої частини нерухомого майна, а саме 1/4 частки спірних нежитлових приміщень, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 дійшла висновку про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень ст.ст. 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17).

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на рухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі №914/2618/16.

Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування ст. 388 ЦК України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (п. 37)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати через порушення інших осіб, допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2024 у справі № 754/446/22).

Як вбачається зі змісту договору дарування від 04.07.2019, укладеного між ОСОБА_2 та Дударєвим Д.В. (а.с. 28, т.1), за цим договором відповідач-2 (дарувальник) передала відповідачу-3 (обдарованому) у власність 1/4 частку у праві власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв.м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а обдарований прийняв цей подарунок.

У пункті 2 договору сторони підтверджують, що право власності на відчужуване за цим договором майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.07.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності; 26872706 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Луценко В.С. 03.07.2018 за реєстровим № 2605.

Цей дарунок сторони оцінюють у 100000 (сто тисяч) гривень (п. 3 договору).

Відповідно до п. 4 договору дарувальник стверджує, що відчужуване за цим договором нерухоме майно належить йому на праві особистої власності, на момент його укладання не перебуває під арештом, забороною, щодо нього не ведуться судові спори, воно не передане в іпотеку, у податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесено, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження або користування ним, не укладено шлюбних контрактів, прав щодо нього у третіх осіб немає, правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей чи та інших непрацездатних осіб.

Факт відсутності податкової застави, заборони відчуження, арешту та обтяження іпотекою нерухомого майна - підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.09.2023 №348117660 (а.с. 22, т. 1).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 101 будь-яка інформація про державну реєстрацію обтяжень спірного нерухомого майна (у т.ч. про припинення відповідних обтяжень) також відсутня.

Отже, за відсутності на момент набуття ОСОБА_3 права власності на 1/4 частку спірного нерухомого майна у державному реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності інших даних про те, що відповідач-3 знав або якимось чином міг знати про існування таких прав чи обтяжень, ОСОБА_3 , добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набув відповідне право власності на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 був обізнаний як про існування договору позики від 10.03.2010 (з урахуванням додаткової угоди від 04.02.2015) та рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі №02/09/2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 10714800,00грн, так і про існування договору дарування нерухомого майна від 20.10.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, судом встановлено, що майно передавалося відповідачу-3 після отримання відповідачем-2 спадщини від батьків та на час укладення договору дарування від 04.07.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні записи про попереднє право власності ОСОБА_1 на це майно.

Апеляційним судом також враховується, що відповідачі-1, -3 у цій справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є близькими родичами та не перебували у сімейних відносинах станом на момент укладання оспорюваного договору дарування від 20.10.2016, укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_2 .

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що відчуження 1/4 частки нерухомого майна на користь ОСОБА_3 відбулося вже після вирішення між подружжям питання про розподіл всього майна на підставі рішенні Дзержинський районний суд м. Харкова від 13.05.2019 у справі № 638/20714/16-ц та не було спірним.

Також відповідачем-3 були понесені всі витрати за складання договору та було сплачено військовий збір у розмірі 1,5% вартості отриманого майна (п.п. 10, 11 договору дарування від 04.07.2019).

При цьому, судова колегія приймає до уваги, що позивачем не було доведено недобросовісності дій ОСОБА_3 при відчуженні спірного майна, а також того, що останній міг знати про зловживання ОСОБА_1 правами стосовно кредитора ОСОБА_4 .

Встановлені апеляційним судом обставини не свідчать про те, що ОСОБА_3 будь-яким чином знав про укладення оспорюваного договору дарування від 20.10.2016, тим більше про його фраудаторність, оскільки, як вже зазначалося, нерухоме майно йому передавалося у власність після спадкування відповідачем-2.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем, права власності на 1/4 частку у праві власності на спірні нежитлові приміщення, отримані ним у власність на підставі правочину, на укладення якого відповідач-3 поніс витрати, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, і апелянтом у скарзі цього висновку не спростовано. При цьому, такий добросовісний набувач не може нести відповідальність через допущені правопорушення іншими особами.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи, беручи до уваги те, що позивачем не доведено обізнаності відповідача-3 про незаконне вибуття спірного нерухомого майна із власності боржника та недобросовісності відповідача-3, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до відповідача-3 про витребування 1/4 частки спірного нерухомого майна, але з інших мотивів, ніж зазначено судом (у зв`язку з пропуском строку позовної давності).

Що стосується позовних вимог про визнання права власності на спірне нерухоме майно, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

По-перше, за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено виключно власником майна, тоді як у випадку позов подано арбітражним керуючим в інтересах власника такого майна;

По-друге, як вже зазначалося, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Отже, заявлення позивачем окремих позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно не є ефективним способом захисту, оскільки однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що судове рішення про витребування від ОСОБА_2 спірного нерухомого майна в розмірі 3/4 частки нежитлових приміщень на користь ОСОБА_1 , які вибули з володіння боржника на підставі фраудаторного правочину, буде підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_1 на спірне майно, при цьому забезпечить ефективність відновлення прав інших учасників справи про неплатоспроможність.

Відповідно до положень ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим: апеляційна скарга керуючого реструктуризацією Артюха Ю.В. підлягає частковому задоволенню; оскаржуване рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 та про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 спірного нерухомого майна (3/4 частки) підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині; в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна (1/4 частки) та про визнання права власності на спірне нерухоме майно рішення суду підлягає залишенню без змін, однак з мотивів, викладених у даній постанові.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги підлягають розподілу між відповідачами -1, -2 пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про:

- визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 (реєстр. № 4149) нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3/4 частини нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101);

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договорів дарування від 20.10.2016 (реєстр. № 4149) нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3/4 частини нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) залишити без змін з мотивів, викладених у даній постанові.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на оплату судового збору: 2131,50грн - за подання позовної заяви; 3197,25грн за подання апеляційної скарги; 4263,00грн за подання касаційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на оплату судового збору: 2131,50грн - за подання позовної заяви; 3197,25грн за подання апеляційної скарги; 4263,00грн за подання касаційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення; порядок і строки оскарження постанови передбачені ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Повну постанову буде складено 25.04.2025.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза