РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2025Справа № 910/9394/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Селянського фермерського господарства "ІРИНА" вул. Партизанська, 31, с. Маркевичеве, Березівський р-н, Одеська обл., 66862

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМІЙСЬКЕ АГРО" вул. Волинська, 66, м. Київ, 03151

про стягнення 706 557,10 грн.

Представники сторін:не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Селянське фермерське господарство "ІРИНА" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМІЙСЬКЕ АГРО" про стягнення 706 557,10 грн., а саме 363 000,00 грн. основного боргу, 296 611,80 грн. пені та 46 945,30 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 0/09/22 оренди сільськогосподарської техніки разом із обслуговуючим персоналом від 07.09.2022 року в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня та втрати від інфляції. .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9394/24 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь - якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому статті 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023 року, який набрав чинності 21.07.2023 року та введений в дію 18.10.2023 року, внесено зміни до ряду статей ГПК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

Якщо реєстрація електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суперечить релігійним переконанням особи, яка зобов`язана його зареєструвати відповідно до цієї частини, передбачені цим Кодексом процесуальні наслідки звернення до суду такою особою без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду не застосовуються за умови, що особа заявила про такі обставини одночасно із поданням відповідного документа шляхом подання окремої обґрунтованої письмової заяви.

Тобто, товариство з обмеженою відповідальністю як юридична особа, а також адвокат, в разі представлення інтересів цього товариства, згідно з наведеними приписами цього Кодексу, зобов`язані зареєструвати свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі) в обов`язковому порядку.

При цьому, згідно даних підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» судом встановлено відсутність у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «АРМІЙСЬКЕ АГРО» на час відкриття провадження у справі №910/9394/24 зареєстрованого електронного кабінету.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Оскільки судом було встановлено відсутність у відповідача зареєстрованого електронного кабінету, з метою повідомлення останнього про відкриття провадження у справі № 910/9394/24 та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду від 07.08.2024 року була направлена судом засобами поштового зв`язку на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. Волинська, 66, м. Київ, 03151, що відповідає місцезнаходженню останнього за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Так, про відкриття провадження у справі №910/9394/24 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №544, згідно якого ухвала суду отримана уповноваженою особою відповідача 04.09.2024 року.

Судом встановлено, що через канцелярію суду 09.09.2024 року від уповноваженого представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 23.08.2024 року, з доказами його надсилання на адресу позивача, за змістом якого відповідач зазначає, що ним не заперечується наявність договірних відносин з позивачем, проте ТОВ «Армійське Агро» вважає їх реалізованими, оскільки тривалий час (більше 1,5 роки) позивачем не надавався відповідачу акт на суму 763 000,00 грн., оскільки, на думку відповідача, сторони після надання послуг погодили їх вартість у розмірі 400 000,00 грн., яка і була сплачена відповідачем. З огляду на зазначене, а також посилаючись на недоведеність позивачем розміру, підстав виникнення грошового зобов`язання та строку його виконання відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі через їх необґрунтованість та безпідставність. Додатково відповідач наголошує не обставинах ненадання позивачем податкових накладних на суму проведених відповідачем оплат та нездійснення їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, що, за твердженням відповідача, є простроченням кредитора та позбавляє відповідача можливості формування податкового кредиту. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

В свою чергу, через систему "Електронний суд" 03.09.2024 року від позивача надійшли: відповідь на відзив б/н від 03.09.2024 року, з доказами її надсилання на адресу відповідача, відповідно до якої позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів погодження іншої вартості послуг, відмінної від розміру 400 000,00 грн., оплата якої була здійснена 5 окремими платежами на протязі майже одного року. Крім того, як наголошує позивач, відповідачем не заперечується обсяг виконаних робіт, а оспорюється сума оплати за виконані роботи, в той час, як ціна за виконану роботу чітко зазначена Договором, факт укладення якого визнається відповідачем. Також позивач зазначає, що питання реєстрації податкових накладних не входить до предмету доказування у даній справі та не стосується предмета наявного між сторонами спору; додаткові пояснення б/н від 03.09.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 07.08.2024 року, в яких позивач вказує, що розбіжності в реквізитах (номері) спірного договору оренди від 07.09.2022 року пояснюється технічною помилкою, оскільки погодженням спірного договору відбувалось через електронне листування, зокрема, шляхом надсилання відповідачем на адресу позивача примірника договору з номером « 02/09/22» листом від 19.09.2022 року та підписання сторонами примірника договору з номером « 0/09/22». При цьому, як зазначає позивач, посилання в акті №3 від 31.10.2022 року та рахунку №3 від 31.10.2022 року на договір №10/09/22 від 07.09.2022 року є технічною помилкою бухгалтера. Окрім цього, відсутність на акті № 3 від 31.10.2022 року підписів представників виконавця та замовника позивач пояснює не поверненням відповідачем підписаного акту, а також зазначає, що відсутність заперечень відповідача щодо факту надання послуг позивачем свідчить про передачу сільськогосподарської техніки в оренду разом із обслуговуючим персоналом згідно п.1.2 Договору. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечень на відповідь на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 167 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "АРМІЙСЬКЕ АГРО" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано на адресу суду заперечень на відповідь на відзив, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом за матеріалами справи, зазначено позивачем та відповідачем не заперечується, 07 вересня 2022 року між Селянським (фермерським) господарством «ІРИНА» (позивач у справі, орендодавець за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРМІЙСЬКЕ АГРО" (відповідач у справі, орендар за Договором) укладено Договір оренди сільськогосподарської техніки разом із обслуговуючим персоналом № 02/09/22 (далі - Договір), за умовами п. 1.2 якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове користування сільськогосподарську техніку Комбайн марки CLAAS, модель Lexion 670 (далі - Техніка).

Техніка, що орендується, буде використовуватись Орендарем під час виконання сільськогосподарських робіт в межах виробничих норм, встановлених Орендарем (п.2.1 Договору).

Розділами 3-10 Договору сторони узгодили умови передачі та повернення, строк оренди, орендну плату та порядок розрахунків, права і обов`язки сторін, відповідальність сторін, вирішення спорів, термін дії договору та іншу умови Договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

У відповідності до п.3.3 строк дії договору оренди Техніки: з 25 вересня 2022 року до 25 жовтня 2022 року.

Договір оренди може бути продовжений на строк, який встановлений пунктом 3.3 цього Договору, якщо орендар продовжує користуватися технікою після закінчення строку договору, а орендодавець не пред`являє заперечень проти цього протягом одного робочого дня. Якщо ж у орендодавця є заперечення проти пролонгації дії договору оренди, він зобов`язаний повідомити про це орендаря протягом одного робочого дня. В іншому випадку договір буде продовжений автоматично на строк, визначений Орендарем.

Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавця та засвідчений печатками сторін.

При цьому, враховуючи вищезазначену норму частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, за умови неузгодження сторонами договору оренди від 07.09.2022 року в редакції, доданій до додаткових пояснень позивача від 03.09.2024 року, судом в якості правової підстави виникнення спірних правовідносин сторін при розгляді даного спору приймається до уваги долучений позивачем до позовної заяви екземпляр договору, підписаний виключно з боку орендодавця та орендаря.

Судом встановлено, що укладений договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди) транспортного засобу, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в статті 759 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 3 статті 760 Цивільного кодексу України).

Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі (частина 1 статті 799 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 798 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Судом встановлено за матеріалами справи, що предмет оренди - Комбайн марки CLAAS, модель Lexion 670.

За приписами статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що техніка, зазначена в пункті 1.1 цього договору передається орендареві протягом 3 днів з моменту підписання договору.

Передача техніки здійснюється орендодавцем представникові орендаря згідно акту прийому-передачі (п.3.2 Договору).

Наразі, разом з позовною заявою, а також на виконання вимог ухвали суду від 07.08.2024 року позивачем не було надано копії підписаного сторонами відповідно до вимог п. 3.2 Договору акту прийому - передачі техніки в оренду.

При цьому, позивачем зазначено в позовній заяві та не заперечується відповідачем, що орендодавець передав в оренду, а орендар прийняв в тимчасове платне користування наступну техніку: Комбайн марки CLAAS, модель Lexion 670.

За таких обставин, за відсутності доказів наявності акту приймання - передачі техніки в оренду, оскільки факт отримання техніки в оренду, її характеристики та подальше користування сторонами, зокрема, відповідачем як орендарем, не заперечувався, суд доходить висновку, що орендодавцем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі в оренду ТОВ «АРМІЙСЬКЕ АГРО» техніки - Комбайн марки CLAAS, модель Lexion 670 на підставі Договору, а відповідачем як орендарем прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до пункту 4.1 Договору договірна вартість виконання робіт у розрахунку на 1 га з ПДВ, складає 1 400,00 гривень.

Платежі, не обумовлені цим Договором, орендарем не здійснюються (пункт 4.2 Договору).

Доказів узгодження сторонами інших строків та/або порядку сплати орендної плати за Договором, враховуючи редакцію правочину, підписану представниками позивача та відповідача, матеріали справи не містять.

За умовами пункту 6.1.2 Договору орендар зобов`язується своєчасно здійснювати орендні платежі.

Суд звертає увагу, що чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами виконаних робіт (надання послуг), які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882, 901 Цивільного кодексу України), проте користуючись свободою договору, передбаченою приписами статті 627 Цивільного кодексу України, сторони у спірному правочині оренди узгодили положення щодо підтвердження шляхом складання та підписання сторонами актів наданих послуг факту користування об`єктом оренди та її вартості в залежності від площі, на якій було проведено сільськогосподарські роботи із застосуванням орендованої техніки.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання умов Договору позивачем було складено Акт № 3 від 31.10.2022 року на суму 763 000,00 грн. з ПДВ за наслідками оброблення 545 га, а також виставлено для здійснення оплати за Договором рахунок-фактуру №3 від 31.10.2022 року на суму 763 000,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи та які, як зазначено позивачем, було направлено відповідачеві.

За змістом вказаного Акту судом встановлено, що останній не містить підписів та відбитків печаток сторін, оскільки, за твердженням позивача, після його направлення на підпис відповідачу останнім він повернутий не був.

В свою чергу, доказів на підтвердження способу направлення/надання акту № 3 від 31.10.2022 року та рахунку № 3 від 31.10.2022 року відповідачеві матеріали справи не містять.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем позовній заяві, відповідач на виконання умов договору здійснив лише частково оплату орендної платиа саме: платіжними інструкціями № 5 від 28.11.2022 року на суму 100 000,00 грн., № 412 від 15.12.2022 року на суму 100 000,00 грн., № 418 від 22.12.2022 року на суму 50 000,00 грн., № 51 від 23.02.2023 року на суму 50 000,00 грн., № 92 від 18.10.2023 року на суму 100 000,00 грн., із зазначенням у призначенні платежу - «сплата за оренду с/г техніки згідно рах. № 3 від 31.10.2022 року», на підтвердження чого позивачем надано відповідні виписки по рахунку С (Ф)Г «Ірина» в АТ «Райффайзен Банк».

За таких обставин, зважаючи на обставини здійсненої відповідачем оплати та зазначені призначення платежів, за відсутності доказів опротестування відповідачем Акту №3 від 31.10.2022 року та рахунку № 3 від 31.10.2022 року на суму 763 000,00 грн. з ПДВ, а також наявності іншого акту № 3 та рахунку № 3, відмінних за змістом, сумами та обсягом спожитих послуг оренди на момент реалізації сторонами орендних правовідносин та під час розгляду спору судом, суд доходить висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з надання техніки - комбайна в оренду у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в акті, а відповідачем, свою чергу, прийнято надані послуги оренди у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Наразі, з урахуванням змісту первісних бухгалтерських документів позивача та здійсненої відповідачем часткової оплати залишок несплаченої відповідачем орендної плати за Договором становить 363 000,00 грн.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з нездійсненням відповідачем повної сплати орендної плати та з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією б/н від 12.06.2024 року, з доданими, зокрема, копіями Договору № 02/09/22 від 07.09.2022 року, Акту №3 від 31.10.2022 року та Рахунку-фактури № 3 від 31.10.2022 року, в якій вимагав сплати заборгованості в сумі 363 000,00 грн. протягом семи робочих днів з моменту отримання даної претензії. Копія претензії наявна в матеріалах справи.

Факт надсилання претензії на адресу відповідача та отримання ТОВ «Армійське Агро» 18.06.2024 року підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 12.06.2024 року, опису вкладення в цінний лист від 12.06.2024 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 230.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення орендних платежів за оренду техніки - комбайна на загальну суму 363 000,00 грн. у встановлений строк всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору оренди не виконав, в результаті чого у нього утворилась прострочена заборгованість перед позивачем (орендодавцем) за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, які останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним або розірвання на час спірних правовідносин Договору оренди №02/09/22 від 07.09.2022 року та/або його окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору оренди на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача проти позову з посиланням на непогодження сторонами вартості, а також періоду та обсягу спожитих послуг оренди, зважаючи на підтвердження наданими позивачем належними та допустимими доказами договірної вартості виконання робіт (оренди) в розмірі 1 400,00 грн./га з ПДВ та здійснення часткової оплати в сумі 400 000,00 грн. з посиланням саме на реквізити виставленого позивачем рахунку - фактури № 3 від 31.10.2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рахунок-фактура №3 від 31 жовтня 2022 року на суму 763 000,00 грн. було виставлено саме по спірному Договору та під час часткової оплати відповідачем у призначені платежу було зазначено реквізити рахунку №3 від 31.10.2022 року, що доводить безпідставність тверджень відповідача про неотримання зазначеного рахунку-фактури та непогодження зазначеної у ньому суми.

Тобто, за висновками суду, відповідач своїми конклюдентними діями із перерахування часткової оплати підтвердив факт прийняття наданих послуг оренди та наявність реквізитів для їх оплати, у зв`язку з чим судом не приймаються до уваги заперечення відповідача в цій частині.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів погодження сторонами надання послуг оренди за Договором саме на суму 400 000,00 грн., про що вказує сам відповідач у відзиві на позовну заяву.

Щодо посилання відповідача в якості заперечень проти позовних вимог на обставини ненадання позивачем зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних на здійснену оплату суд зазначає, що оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу та фактичні дії як орендодавця, так і орендаря щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку послуг оренди. Проте як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі та не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт користування орендарем переданою в оренду згідно спірного Договору технікою.

Крім того, враховуючи підстави та предмет даного спору суд зазначає про відсутність в тексті Договору № 02/09/22 оренди сільськогосподарської техніки разом із обслуговуючим персоналом від 07.09.2022 року застережень щодо настання обов`язку орендаря зі сплати орендної плати в залежності від складення та реєстрації орендодавцем в ЄРПН податкових накладних, у зв`язку з чим заперечення відповідача у відповідній частині судом оцінюються критично та до уваги не приймаються.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної оплати орендних платежів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 363 000,00 грн. боргу за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, за умовами пункту 7.1.1 Договору у випадку прострочення по сплаті орендних платежів застосовуються штрафні санкції не нижче подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної сплати орендної плати за Договором, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі п. 7.1.1 Договору штрафні санкції (пеню) в розмірі 296 611,80 грн. за період 21.10.2022 року - 18.07.2024 року, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 46 945,30 грн. втрат від інфляції за період з 20.11.2022 року по18.07.2024 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині штрафних санкцій (пені) та втрат від інфляції, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про помилковість розрахунку позивача та стверджується про можливість нарахування пені в період 28.06.2024 року - 18.07.2024 року, з урахуванням дати отримання претензії позивача 18.06.2024 року, непогодження строку оплати та застосуванням приписів ст. 530 ЦК України, а також спеціальної позовної давності в один рік згідно ст. 258 ЦК України.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються штрафні санкції, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини 5 статті 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом та зазначалось вище, сторонами в тексті підписаного 07.09.2022 року обома сторонами Договору, а саме в п.4.2 не зазначено строку внесення орендної плати за Договором, а також не передбачено такого строку в Акті № 3 від 31.10.2022 року та рахунку - фактурі № 3 від 31.10.2022 року, отже, за умови не визначення сторонами строку оплати, за висновками суду, граничний строк виконання орендарем зобов`язання зі сплати орендної плати на підставі Акту № 3 від 31.10.2022 року має визначатись на підставі приписів ч. 5 ст. 762 ЦК України - 01.11.2022 року, відповідно, початком періоду прострочення є 02.11.2022 року.

Відтак, за висновками суду, підстави для застосування приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, при визначенні строку виконання зобов`язання, які є загальною нормою на відміну від спеціальних норм, які підлягають переважному застосуванню до орендних правовідносин, відсутні.

Також суд зазначає, що згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23) зазначила, що на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює ч. 6 ст. 232 ГК України. Формулювання, яке містить ч. 3 ст. 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, у тому числі умови договору (у разі відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Таким чином, оскільки, як встановлено судом, умови спірного Договору не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до повної сплати заборгованості», «до повного погашення боргу» тощо), які свідчили б про визначення в ньому іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, тому пеня за прострочення виконання відповідачем як платником зобов`язань за Договором в частині оплати виконаних проектних робіт має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Додатково суд зазначає, що пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» №211 від 11.03.2020 року (зі змінами та доповненнями), а також постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями) №1236 від 09.12.2020 року, в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року.

За таких обставин, дія Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

У той же ж час, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №651 від 27.06.2023 року, на всій території України відмінено карантин з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 року, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, карантин на території України діяв у період з 12.03.2020 по 30.06.2023 та станом на момент ухвалення рішення у цій справі відмінений, відтак, строк нарахування пені, який був продовжений на строк дії карантину, після завершення карантину не є продовженим та подальше нарахування пені протирічить приписам чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 Цивільного кодексу України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 21.08.2019 року у справі №727/9352/17.

Суд також враховує, що частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу, судом за матеріалами справи встановлено факт несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати орендних платежів у сумі 363 000,00 грн., що є підставою для застосування передбачених приписами статті 549 Цивільного кодексу України та п.7.1.1 Договору штрафних санкцій у вигляді пені.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, граничним строком виконання відповідачем свого зобов`язання зі сплати орендної плати є 01.11.2022 року, при цьому з позовною заявою позивач звернувся до суду 22.07.2024 року (згідно поштового конверту).

Окрім цього, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Розділ "Прикінцеві положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 згідно із Законом України "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX від 15.03.2022 року (далі Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року).

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено згідно зі змінами, внесеними Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року, № 469/2024 від 23.07.2024 року, № 740/2024 від 28.10.2024 року, № 26/2025 від 14.01.2025 року, № 235/2025 від 15.04.2025 року та на даний час не скасовано.

Отже, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії на території України воєнного стану починаючи з 24.02.2022 року строк позовної давності (загальної та спеціальної) збільшено на увесь строк його дії.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як встановлено судом та зазначалось вище, період нарахування позивачем штрафних санкцій становить з 20.11.2022 року по 18.07.2024 року, тобто як визначений судом початок періоду прострочення, так і зазначений період нарахування пені припадає на час дії карантину на території України, а кінець періоду прострочення припадає на військовий стан, відтак, позивачем правомірно збільшено період нарахування штрафних санкцій, який визначається згідно приписів ч. 6 ст. 232 ГК України та становить більше 6 місяців.

При цьому, з урахуванням граничного строку сплати орендної плати, який настав після набрання чинності вказаного Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX, позовна давність не спливла, позаяк її перебіг було зупинено згідно Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX та Закону України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ, дія яких розповсюджується на спірні правовідносини, на період дії на території України карантину та воєнного стану.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем на момент звернення з позовом до суду 30.04.2024 року (згідно поштового конверту) встановлений статтею 258 Цивільного кодексу України строк позовної давності не пропущений, відтак, заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Також суд зазначає, що правовий аналіз норм ст. 253-255 ЦК України свідчить про можливість нарахування пені та втрат від інфляції лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення процентів річних.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 року у справі № 927/1091/17.

У той же час, із наданого позивачем розрахунку пені судом встановлено, що останні були нараховані з урахуванням днів, в які відбулася часткова сплата орендної плати відповідачем, що суперечить нормам чинного законодавства.

За висновками суду, день фактичного виконання не може включатися до часу прострочення виконання зобов`язання при здійсненні розрахунку пені, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось (неналежно виконувалось) зобов`язання з оплати оренди, нарахування за весь день (24 години) прострочення, а здійснення фактичної оплати в даний день виключає правомірність нарахування процентів, за 24 години цього дня, позаяк нарахування можуть здійснюватись лише за кожен повний день прострочення.

Отже, виходячи з правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду та від 08.05.2019 року у справі № 910/9078/18, враховуючи встановлені судом обставини виконання зобов`язання з часткової оплати орендної плати п`ятьма платежами, що підтверджується випискою банку, суд дійшов висновку про те, що день фактичної часткової оплати орендарем не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось зобов`язання - днем прострочення зобов`язання, відтак нарахування за суму боргу мають здійснюватися за періоди, що не включають день фактичної оплати.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені та втрат від інфляції за прострочення оплати орендних платежів судом встановлено, що розмір пені та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, в межах визначеного судом періоду прострочення та з урахуванням часткових оплат, становить 295 641,24 грн. пені та 42 304,30 грн. втрат від інфляції, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 295 641,24 грн. пені та 42 304,30 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 5 ст. 29, ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМІЙСЬКЕ АГРО" вул. Волинська, 66, м. Київ, 03151; ) на користь Селянського фермерського господарства "ІРИНА" вул. Партизанська, 31, с. Маркевичеве, Березівський р-н, Одеська область, 66862; ) 363 000 (триста шістдесят три тисячі) грн. 00 коп. основного боргу, 295 641 (двісті дев`яносто п`ять тисяч шістсот сорок одну) грн. 24 коп. пені, 42 304 (сорок дві тисячі триста чотири) грн. 30 коп. інфляційних втрат та 10 514 (десять тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн. 19 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 24 квітня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон