ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/287/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого судді): Романенко Д.С.;

Від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" не з`явився;

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС Інвест" Деркач Д.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія"

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 (повний текст складено та підписано 27.05.2024)

по справі №916/287/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС Інвест"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія"

про стягнення 4 648 102,28 грн,

(суддя першої інстанції: Бездоля Д.О., дата та місце ухвалення рішення: 17.05.2024, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

ВСТАНОВИВ:

В січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю ВДС Інвест звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мрія, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 4648102,28 грн, з яких: 3000000,00 грн, сплачених відповідачу за договором про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010 № б/н; 269765,55 грн 3% річних та 1378336,73 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що укладений між сторонами договір про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010 № б/н, за яким позивач здійснив авансовий платіж на користь відповідача у розмірі 3000000,00 грн, визнано недійсним судами за результатами вирішення спору у справі № 910/13106/20, а тому, перераховані ним кошти підлягають поверненню позивачу разом з нарахованими та заявленими до стягнення сумами відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.02.2023 Товариству з обмеженою відповідальністю ВДС Інвест відмовлено у задоволенні заяви за вх. ГСОО №2-122/23 від 01.02.2023 про забезпечення позову. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.02.2023 у справі №916/287/23 залишено без змін.

У відзиві на позов відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, наголосивши про таке: позивачем було допущено зловживання своїми правами по відношенню до вимог, які зумовлені із повернення сум безпідставно набутих грошових коштів в сумі 3000000 грн, з метою заподіяння шкоди СТОВ "Мрія", що виключає можливість судового захисту цих прав; позивачем не доведено, що спірні кошти були перераховані за недійсним договором; за результатом застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності нараховані суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат мають бути зменшені судом до 0 грн, з метою виключення отримання позивачем сатисфакції за свої протиправні дії; позивачем ще у листопаді 2013 року був пропущений строк позовної давності для пред`явлення основної вимоги про повернення суми безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 3000000,00 грн, який, за твердженням відповідача, має розраховуватись з дня перерахування спірних коштів, відтак і минув строк позовної давності до похідних вимог про стягнення платежів в порядку ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.04.2023 відмовлено у задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ВДС Інвест про забезпечення доказів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.05.2023 витребувано у ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» докази у формі банківської виписки або іншого документу, який містить інформацію про здійснення або нездійснення фінансової операції з вказанням сум платежів, призначення платежів на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мрія () по рахунку № 3, банк отримувача Одеська ФАБ «Експрес-Банк», м. Одеса, згідно з платіжними дорученнями від 08.11.2010 № 804 та від 23.11.2010 № 841.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.09.2023 провадження у справі № 916/287/23 зупинялось до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах в іншій справі № 910/3831/22 у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 позов задоволено частково:

стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мрія на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВДС Інвест грошові кошти в сумі 3000000 грн 00 коп, 3% річних в сумі 89506 грн 85 коп, інфляційні втрати в сумі 749355 грн 69 коп та судовий збір в сумі 46066 грн 35 коп.

в іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності відповідного рішення суду щодо визнання недійсним договору про закупівлю сільськогосподарської продукції, за яким позивач сплатив відповідачу як попередню оплату грошові кошти у розмірі 3000000 грн, у позивача виникли правомірні очікування та законні сподівання щодо повернення йому цих грошових коштів відповідачем. Натомість, у порушення приписів чинного законодавства відповідач добровільно не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачеві все одержане за недійсним правочином, тобто за підставою, яка відпала, а тому вимога позивача про повернення грошових коштів відповідає змісту його порушеного права та характеру правопорушення, забезпечить ефективне поновлення його порушеного права й не призведе до повернення лише однієї зі сторін недійсного правочину до початкового стану, адже в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставини виконання зобов`язання відповідачем (здійснення поставки товару на спірну суму).

Що стосується часткової відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, зазначив, що обов`язок відповідача з повернення спірних коштів за недійсним оспорюваним правочином виник з моменту прийняття Верховним Судом постанови від 19.01.2022, водночас, позивач період прострочення виконання грошового зобов`язання помилково визначив з 19.01.2020, у зв`язку з чим судом зроблено власний розрахунок спірних сум (інфляційних втрат за період лютий 2022 року грудень 2022 року; 3% річних за період з 20.01.2022 по 17.01.2023), за результатом здійснення якого судом встановлено, що з відповідача на користь позивача інфляційні втрати підлягають стягненню в розмірі 749355,69 грн, а 3% річних в сумі 89506,85 грн.

Також, при ухваленні рішення, судом першої інстанції не встановлено у діях позивача зловживання правом, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також підстав для зменшення розміру 3% річних, які обраховані судом в межах строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 у справі №916/287/23, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВДС Інвест» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт посилається на незаконність рішення суду першої інстанції, з огляду на таке:

позивачем було допущено зловживання своїми правами по відношенню до вимог, які впливають із повернення сум безпідставно набутих грошових коштів в сумі 3 000 000 грн, із метою заподіяння шкоди СТОВ "МРІЯ", що виключає можливість судового захисту цих прав;

позивачем пропущено строк позовної давності для пред`явлення основної вимоги про повернення суми безпідставно набутих грошових коштів в сумі 3 000 000 грн. Також з огляду на положення ст. 266 ЦК України вважається, що минув строк позовної давності до додаткових вимог про стягнення платежів в порядку ст. 625 ЦК України;

судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, ухвалюючи ухвалу Господарського суду Одеської області від 08 вересня 2023 року, якою зупинив провадження у справі, суд першої інстанції порушив ч. 3 ст. 195 ГПК України; суд допустив до участі у справі представника позивача, який не мав відповідних повноважень, оскільки укладений між Адвокатським об`єднанням «Копанчука Марка» та Адвокатським об`єднанням «Міллер» договір про співпрацю та надання правничої допомоги від 30.03.2023 № 6/30/03/2023 був продовжений до 14.07.2023, а на підтвердження обставини його продовження після цієї дати матеріали справи доказів не містять;

судом першої інстанції не досліджено належним чином доказ платіжне доручення № 841 від 23.11.2010. У платіжному дорученні № 841 від 23.11.2010 зазначено призначення платежу «сплата за сільськогосподарську продукцію згідно договору про закупівлю № б/н від 04.11.2010 від 02.06.2010. Тобто, вказане платіжне доручення не є беззаперечним доказом, що грошові кошти у сумі 600 000 грн. перераховані на виконання саме недійсного правочину.

Додатково заявник апеляційної скарги також зауважив, що в результаті застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності нараховані суми трьох відсотків річних та інфляційних витрат мають бути зменшені судом до 0 грн. із метою виключення отримання позивачем сатисфакції за свої протиправні дії.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху.

28.06.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої апелянтом додано докази сплати судового збору у розмірі 69 099,52 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/287/23.

12.08.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС Інвест" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останнє не погодилось з апеляційною скаргою, вважало її безпідставною та необґрунтованою, а рішення Господарського суду Одеської області суду від 17.05.2024 по справі №916/287/23 таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне:

апелянтом у апеляційній скарзі не зазначено, яка саме норма матеріального права була неправильно розтлумачена судом першої інстанції, яка саме норма матеріального права була застосована судом першої інстанції, що не підлягала до застосування, яка саме норма матеріального права підлягала застосуванню, але не була застосована судом першої інстанції;

зупинення провадження у цій справі було цілком виправданим та відповідало вимогам ст. 228 ГПК України. Під час вирішення вказаного питання судом першої інстанції представник апелянта наголошував на доцільності зупинення провадження. Протилежне твердження в апеляційній скарзі свідчить виключно про використання формальних підстав для скасування рішення суду першої інстанції;

на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги, додаткових угод до нього та ордерів (містяться в матеріалах справи) інтереси ТОВ «ВДС ІНВЕСТ» у даній справі були представлені Уповноваженими особами Адвокатського об`єднання;

аргументи Апелянта зводяться до незгоди з рішенням суду по справі №910/13106/20 та намаганням змусити суд провести переоцінку доказів, оцінка яких надана в рішенні суду, яке набуло законної сили. Обов`язок повернення виконаного за недійсним правочином також виникає у випадку, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Факт визнання судом правочину недійсним і є тією подією, відповідно до встановлення якої підстава набуття майна відпала;

позовні вимоги по справі №916/287/23 було сформовано з огляду на існування остаточної та такої, що не підлягає оскарженню, постанови Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 19.01.2022 року, за наслідком ухвалення якої було встановлено, що у розпорядженні СТОВ «Мрія» знаходяться грошові кошти позивача в розмірі 3 000 000,00 грн. Вказані грошові кошти були отримані відповідачем шляхом перерахування грошових коштів у вигляді передплати на виконання умов Договору, про що свідчать платіжні доручення №804 від 08.11.2010 та №841 від 23.11.2010;

підставою повернення грошових коштів є факт існування недоговірного зобов`язання, що встановлене вимогами цивільного законодавства та регулюється нормами недоговірного права. З огляду на зазначене застосування до спірних правовідносин вимог статей законодавства, яким регулюються договірні відносини є безпідставним;

апелянтом у жодному провадженні, включаючи провадження по справі №916/287/23, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що це платіжне доручення від 23.11.2010 № 841 було ініційоване платником на підставі іншого договору між ним та Апелянтом, окрім зазначеного в реквізитах згаданого платіжного доручення.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 оголошено перерву у судовому засіданні до 30.10.2024.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2024 оголошено перерву у судовому засіданні до 19.11.2024.

28.10.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС Інвест" надійшли додаткові пояснення, згідно яких останнє наголосило на безпідставності тверджень апелянта щодо пропуску строку позовної давності та наявності правових підстав для стягнення сплачених грошових коштів за договором, визнаним недійсним в судовому порядку, як безпідставно набутих в порядку гл. 83 ЦК України.

Зокрема позивач зазначав, що:

дублікати платіжних доручень, що містяться в матеріалах справи, є беззаперечними доказами, які засвідчують факт перерахування грошових коштів Відповідачу згідно з умовами Договору про закупівлю сільськогосподарської продукції №б/н від 04.11.2010. Окрім цього, жодною із сторін визнаного недійсним Договору не оспорювалися факти здійснення безготівкових розрахунків, які були здійснені на Позивачем на користь Відповідача, що лише додатково підтверджує, що ці грошові кошти були перераховані на виконання визнаного недійсним Договору;

строк позовної давності за вимогами про стягнення 4 648 102,28 грн почав свій перебіг 19.01.2022, тобто з дня набрання законної сили остаточного рішення суду у справі №910/13106/20 та станом на день звернення позивача з даним позовом до суду не сплинув. Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного суду, яка викладена в постанові від 07.02.2024 року по справі №910/3831/22.

Разом із тим, 19.11.2024 судове засідання з розгляду справи №916/287/23 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді зі складу колегії суддів Ярош А.І. у відпустці з 07.11.2024 по 22.11.2024 про що помічником судді складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 відкладено розгляд апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23 до 20.01.2025 о 14-00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

20.01.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" надійшли письмові пояснення, згідно яких останнє просило суд прийняти та врахувати наступне:

підставою для визнання Договору від 04.11.2010 недійсним була наявність дефекту, передбаченого ч. 3 ст. 203 ЦК України, зумовлена тим, що: (а) Договір від 04.11.2010 не містив ознак єдиного цілого документу; (б) відсутність ознак цілісності єдиного документа є наслідком істотних відмінностей, які виникли в результаті найбільш вірогідної заміни перших аркушів договору (із 1 по 7) та додаванням до нього окремого аркушу (8го) із печатками та підписами сторін;

СТОВ "МРІЯ" було не заінтересоване чи якимось іншим чином не мало відношення до пропонування тексту Договору від 04.11.2010 або включення до нього певних умов;

відповідно до стандарту доказування "вірогідність доказів" слід вважати доведеною обставину справи, що заміна аркушів Договору від 04.11.2010 та, як наслідок, спотворення змісту цього договору та надання йому статусу недостовірного доказу, є результатом дій саме ТОВ "ВДС ІНВЕСТ", а не будь-якої іншої особи. Це, в свою чергу. Призводить до того, що доведеною є обставина справи у вигляді визнання активних дій ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" причиною виникнення підстав для недійсності Договору від 04.11.2010 у вигляді заміни аркушів договору, наслідком чого стала відсутність ознак цілісності єдиного документа;

в розрізі тлумачення поняття зловживання правом та його ознак, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 по справі № 513/879/19, сукупність дій ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" у вигляді заміни аркушів для спотворення змісту Договору від 04.11.2010 у спірних правовідносинах є зловживання правом в матеріально-правовому сенсі. Наслідком такого зловживання є створення передумов, за якими ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" все одно досягає результату, якого воно б не досягло у випадку відсутності протиправної поведінки у спірних правовідносинах можливість "безкоштовного відновлення" строку позовної давності щодо суми заборгованості, щодо якої для самого Позивача було очевидним пропущення такого строку. Кредитор не має права використовувати наслідки своєї недобросовісної та протиправної поведінки, до яких належить спотворення змісту Договору від 04.11.2010, як здобуту порівняно до СТОВ "МРІЯ" перевагу та вимагати повернення грошових коштів вже як наслідок недійсності спотвореного ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" договору, а не як результат власного недбалого ставлення до фінансової дисципліни.

реалізація здобутого ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" права на стягнення грошових коштів в сумі 3000 000 грн. як наслідок недійсності спотвореного самим Позивачем Договору від 04.11.2010, хоча і є формально правомірною, однак базується на наслідкахнеправомірної поведінки самого Позивача. Тому відповідної передумови та підстав позову повернення виконаного за недійсним правочином, не виникло б, якби ТОВ "ВДС ІНВЕСТ" поводилось доброчесно. Отже, право на позов в контексті обставин даної справи є формою зловживанням правом, що як так не може підлягати судовому захисту.

неможливо вважати доведеним факт перерахування грошових коштів в сумі 3 000 000 грн. саме на виконання визнаного недійсним Договору від 04.11.2010, що унеможливлює застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення виконаного однією стороною у зобов`язанні.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 оголошено перерву в судовому засіданні по справі №916/287/23 до 17.02.2025 року о 12-30 год; розгляд справи №916/287/23 за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 призначено на 17.02.2025 року о 12-30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду в залі судових засідань №5.

Разом з тим, 17.02.2025 судове засідання з розгляду справи №916/287/23 не відбулось, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Одеса про що помічником судді складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 учасників справи повідомлено про те, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23 відбудеться 17.03.2025 року о 15-00 год.

17.03.2025 у судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції протокольною ухвалою оголошено перерву до 24.04.2025 о 12-00 год.

В судовому засіданні 24.04.2025 представник позивача, який приймав участь в режимі відеоконференції, проти доводів апелянта заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; додатково через підсистему електронний суд надав заяву, згідно з якою повідомив про намір звернутись до суду із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.

В матеріалах справи наявна копія договору про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010 № б/н (а.с. 16-19, т.1; а.с. 44-51, т.2), який містить дані, що його сторонами є позивач (покупець) та відповідач (продавець). Також у цьому договорі вказані такі відомості: продавець (відповідач) зобов`язався поставити та передати у власність покупця (позивач) зерно пшениці м`якої 1 класу групи А (продукція) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити продукцію; загальна вартість продукції, що поставляється на підставі даного договору (ціна договору на дату укладення) складає 8840000,00 грн з ПДВ; продавець зобов`язався поставити (передати у власність) покупцю 100% продукції, зазначеної в п.2.1 договору, не пізніше 20.10.2011; покупець зобов`язався частково оплатити продавцеві вартість продукції шляхом внесення попередньої оплати в розмірі 3000000,00 грн до 01 грудня 2010 року включно. Протягом 30-ти календарних днів від дати поставки 100% від загальної кількості продукції, зазначеної в п. 2.1. договору, покупець зобов`язався оплатити продавцеві залишок вартості продукції в розмірі 5840000,00 грн; розрахунки за цим договором здійснюються шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок продавця № 3 ОФ АБ Експрес - банк м. Одеса, МФО 328801.

Відповідно до платіжного доручення від 08.11.2010 № 804 (а.с. 20, т.1) позивач здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 2400000,00 грн на рахунок відповідача (№ 3, в Одеській філії АБ «Експрес банк» м. Одеса) з призначенням платежу «сплата за сільськогосподарську продукцію згідно договору про закупівлю № б/н від 04.11.2010». Обставина зарахування цих коштів на рахунок відповідача також підтверджується наданою ПАТ АКБ «Індустріалбанк» (правонаступник ПАТ АТ «Експрес-Банк») інформацією (а.с. 48, т. 4).

Також, відповідно до платіжного доручення від 23.11.2010 № 841 (а.с. 20 зворотна сторінка, т.1) позивач здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 600000,00 грн на рахунок відповідача (№ 3, в Одеській філії АБ «Експрес банк» м. Одеса) з призначенням платежу «сплата за сільськогосподарську продукцію згідно договору про закупівлю № б/н від 04.11.2010 від 02.06.2010». Обставина зарахування цих коштів на рахунок відповідача також підтверджується наданою ПАТ АКБ «Індустріалбанк» (правонаступник ПАТ АТ «Експрес-Банк») інформацією (а.с. 49, т. 5).

В матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем поставки товару позивачу за вищевказаним договором, повернення відповідачем позивачу отриманих грошових коштів в розмірі 3000000 грн, перерахованих згідно з вищевказаними платіжними дорученнями.

В подальшому, рішенням Господарського суду м. Києва від 25.02.2021 у справі № 910/13106/20 (а.с. 21-23, т.1; а.с. 86-91, т.2), за результатом вирішення спору за позовом СТОВ «Мрія» до ТОВ «ВДС Інвест», визнано недійсним договір про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010, укладений між позивачем та відповідачем. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 вказане рішення суду було скасовано (а.с. 24-33, т.1), натомість постановою Верховного Суду від 19.01.2022 (а.с. 34-41, т.1; а.с. 92-97, т.2) постанову суду апеляційної інстанції у справі № 910/13106/20 було скасовано, а рішення суду першої інстанції залишене без змін.

В цей же час, в провадженні Господарського суду Одеської області в межах справи № 916/1397/18 розглядався позов позивача до відповідача про стягнення коштів у розмірі 11089726,03 грн (а.с. 14-43, т.2), у зв`язку з непоставкою відповідачем товару за договором від 04.11.2010. Рішенням суду від 18.08.2022 у справі № 916/1397/18 у задоволенні позову позивачу було відмовлено, з підстав визнання укладеного між сторонами договору недійсним судовими рішеннями у справі № 910/13106/20 (а.с. 42-51, т.1; а.с. 52-73, т.2). Вказане рішення було залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 (а.с. 52-57, т.1; а.с. 74-85, т.2).

У зв`язку з тим, що договір про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010 № б/н, за яким позивач здійснив авансовий платіж на користь відповідача у розмірі 3000000,00 грн, було визнано недійсним судами за результатом вирішення спору у справі № 910/13106/20, позивач звернувся до суду в межах цієї справи з позовними вимогами до відповідача про стягнення цих коштів разом з нарахованими та заявленими до стягнення сумами відсотків річних та інфляційних втрат. Розрахунок інфляційних нарахувань позивачем здійснено за період лютий 2020 року грудень 2022 року, а 3% річних за період з 19.01.2020 по 17.01.2023 (а.с. 58-59, т.1).

В матеріалах справи також наявні адвокатські запити, відповіді на них, банківські виписки, платіжна інструкція від 03.12.2010, фінансовий звіт та податкова декларація позивача.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 25.02.2021 у справі № 910/13106/20 за позовом СТОВ «Мрія» до ТОВ «ВДС Інвест», яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 19.01.2022, визнано недійсним договір про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010, укладений між позивачем та відповідачем.

Частинами 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Отже, в силу приписів частин першої, другої статті 216 Цивільного кодексу України наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином та відшкодування збитків, якщо такі завдано. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину, яка застосовується виключно до сторін правочину та не може бути проігнорована сторонами.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову (такі висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 910/19669/21).

З матеріалів справи вбачається, що Господарський суд м. Києва у справі № 910/13106/20, визнав недійсним договір про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010, укладений між СТОВ «Мрія» та ТОВ «ВДС Інвест», не застосовуючи при цьому двосторонню реституцію, оскільки у вказаній справі вимогу стосовно застосування до спірних правовідносин двосторонньої реституції заявлено не було.

При цьому, судом також не встановлено виконання відповідачем зустрічного зобов`язання з поставки товару позивачу.

Виходячи зі змісту підстав позову, позивач кваліфікує сплачені за договором грошові кошти як майно, збережене відповідачем без достатньої правової підстави, з огляду на встановлену судом недійсність укладеного між сторонами правочину.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Враховуючи те, що договір про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010, укладений між СТОВ «Мрія» та ТОВ «ВДС Інвест», визнаний недійсними в судовому порядку, без застосування при цьому двосторонньої реституції, то правова підстава для набуття СТОВ «Мрія» грошових коштів відпала.

Тобто, характер заявлених грошових вимог кредитора до боржника полягає в поверненні коштів, набутих за недійсним договором.

Що стосується доводів заявника апелянта про неправильне застосування вимог гл. 19 Цивільного кодексу України у контексті моменту виникнення обов`язку з повернення безпідставно набутого майна, колегія суддів зазначає наступне.

Системний аналіз статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з приписами статей 3, 509 цього Кодексу дає підстави для висновку, що визначення моменту виникнення в особи (боржника) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого нею майна, з урахуванням справедливості, розумності та неприпустимості безпідставного збагачення однієї особи за рахунок іншої, передбачає доцільним урахування такого моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння чужим майном без достатньої правової підстави.

Особа не може вважатися такою, що має обов`язок повернути безпідставно набуте майно до того часу, доки вона, діючи відповідно до вимог ділового обороту, з належним рівнем розумності й обачливості, не дізналася або не могла дізнатися про самий факт свого безпідставного збагачення.

Під час визначення моменту обізнаності набувача майна про безпідставність його володіння майном потрібно брати до уваги добросовісність поведінки набувача майна (суб`єктивну складову такої поведінки) та зважати не лише на момент, коли він дізнався про набуття ним майна, а й на момент, коли він міг дізнатися про відсутність правових підстав для набуття ним майна, адже конструкція «особа дізналася або могла дізнатися про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави» зобов`язує набувача майна діяти розсудливо, обачно, вживаючи заходів для з`ясування підстав володіння ним таким майном.

Отже, за загальним правилом, такий момент визначається як момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння чужим майном без достатньої правової підстави. Це означає також, що, вирішуючи питання про момент, коли набувач не лише дізнався, але міг дізнатися, потрібно брати до уваги добросовісність поведінки набувача.

Тож у кондикційних правовідносинах момент виникнення в особи (набувача майна) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого майна визначається як у випадку відсутності підстав набуття, збереження чужого майна, так і у разі набуття майна за наявності правової підстави, яка згодом відпала, виходячи з аналізу та оцінки обставин, за яких особа набула, зберегла чуже майно (обставин відпадіння правової підстави набуття майна), тобто з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність отримання майна.

Кондикційні зобов`язання залежно від наявності підстави набуття майна в момент такого набуття можна класифікувати на дві групи: підстави набуття такого майна не існувало навіть у момент отримання (набуття); підстава набуття існувала, але згодом припинила існувати (втратила свою силу, чинність тощо).

З урахуванням викладеного момент виникнення кондикційного зобов`язання можна визначити: у випадку відсутності підстави набуття чужого майна - лише виходячи з аналізу та оцінки обставин, за яких до особи потрапило чуже майно, тобто з моменту, коли особа могла дізнатись про безпідставність отримання майна; у випадку, коли підстава набуття майна існувала, але згодом відпала, - сукупністю обставин, що характеризують підставу, на якій майно було отримано, та обставин відпадіння цієї підстави.

Остання група правовідносин характеризується тим, що особа утримує майно, яке вона має повернути потерпілому, у зв`язку з відпадінням підстави набуття цього майна. Це стосується вимог, щодо яких кондикційні правовідносини є субсидіарними (частина третя статті 1212 Цивільного кодексу України), а саме: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд першої інстанції з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, дійшов висновку, що зобов`язання повернути майно, отримане за недійсним оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Оскільки, враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України), особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним.

Наведене, у світлі загальних положень порядку обчислення строків позовної давності та дати набрання рішенням у справі № 910/13106/20 законної сили, спростовує доводи апелянта про пропуск позивачем встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так само, колегією суддів відхиляються посилання апелянта на зловживання позивачем своїми правами по відношенню до вимог, які впливають із повернення сум безпідставно набутих грошових коштів, із метою заподіяння шкоди СТОВ "МРІЯ", що виключає можливість судового захисту цих прав, адже в силу вимог ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, у той час як обставин виконання відповідачем зустрічного зобов`язання з поставки товару, судом не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апелянта щодо відсутності беззаперечного доказового значення платіжного доручення № 841 від 23.11.2010.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 75 ГПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17 вказав, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

На підтвердження обставин перерахування відповідачу грошових коштів в сумі 3 000 000 грн, позивачем до матеріалів справи долучено:

Платіжне доручення № 804 від 08.11.2010 на суму 2400000,00 грн з призначенням платежу «сплата за сільськогосподарську продукцію згідно договору про закупівлю № б/н від 04.11.2010»;

Платіжне доручення № 841 від 23.11.2010 на суму 600000,00 грн з призначенням платежу «сплата за сільськогосподарську продукцію згідно договору про закупівлю № б/н від 04.11.2010 від 02.06.2010».

Колегія суддів враховує, що за наведеними ТОВ «ВДС Інвест» підставами позову, повернення суми безпідставно набутих відповідачем грошових коштів на підставі п. 1 ч 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України, обумовлено визнанням недійсним в судовому порядку договору про закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.11.2010.

В цьому контексті, слід зауважити, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Проте, в даному випадку, спір стосується вимог, щодо яких кондикційні правовідносини є субсидіарними (частина третя статті 1212 Цивільного кодексу України), а саме: повернення виконаного за недійсним правочином.

З цих підстав, дослідженню підлягає наявність / відсутність правової підстави перерахування коштів, позаяк набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Між тим, із долученого до позовної заяви позивачем платіжного доручення № 841 від 23.11.2010 на суму 600000,00 грн вбачається що перерахування грошових коштів відбувалось як «сплата за сільськогосподарську продукцію згідно договору про закупівлю № б/н від 04.11.2010 від 02.06.2010».

Відсутність чіткого розмежування підстав перерахування грошових коштів - згідно договору про закупівлю № б/н «від 04.11.2010» чи «від 02.06.2010», позбавляє вказаний розрахунковий документ самостійного доказового значення у світлі підстав позову та положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Доказів уточнення / зміни призначення платежу за вказаною операцією матеріали справи не містять.

Колегія суддів також враховує, що на існування між сторонами інших правовідносин із закупівлі сільськогосподарської продукції вказують також і надані Банком виписки по особовим рахункам від 03.12.2010 (т. 3 а.с. 169) «договір про закупівлю б/н від 02.12.2010».

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивачем, в даному випадку, не підтверджено належними доказами перерахування відповідачу згідно платіжного доручення № 841 від 23.11.2010 грошових коштів в сумі 600 000 грн саме на виконання договору про закупівлю б/н від 04.11.2010, визнаного недійсному в судовому порядку, як правової підстави застосування положень п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Перевіривши, з урахування зазначеного розрахунки позовних вимог, які були надані позивачем на підтвердження права вимоги та розрахунки суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується з правомірністю стягнення з відповідача 3% річних (за період з 20.01.2022 по 17.01.2023) в сумі 71 605 грн 48 коп, інфляційні втрати (за період лютий 2022 року грудень 2022 року) в сумі 599 484 грн 56 коп., виходячи із суми зобов`язання в розмірі 2 400 000 грн.

Щодо твердження апелянта про наявність підстав для зменшення нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19).

Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

В постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Інакше кажучи, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.38)).

Колегія суддів відзначає, що у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (на яку посилається скаржник) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 зробила загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, а також процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Подібна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №910/10010/23.

При вирішенні відповідного питання судом першої інстанції було наголошено, що у діях позивача не встановлено зловживання правом, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також підстав для зменшення розміру 3% річних.

Своєю черго, відповідачем в апеляційній скарзі належним чином не обґрунтовано та не надано належних доказів в підтвердження існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру 3% річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, а тому суд відхиляє посилання скаржника на те, що в даному випадку зменшення 3% річних відповідало б цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін.

Водночас, нормами чинного законодавства не передбачено право суду на зменшення розміру нарахованих інфляційних втрат, які полягають у відшкодуванні позивачу матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про відсутність, в даному випадку, підстав для задоволення відповідного клопотання відповідача, є обґрунтованими.

Що стосується питань представництва інтересів ТОВ «ВДС Інвест», колегія суддів зазначає, що апелянтом не спростовано наявність у представника повноважень на підписання позовної заяви / заяв по суті, щодо яких судом ухвалене відповідне рішення.

У зв`язку наведеним посилання останнього на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що могло мати своїм наслідком необхідність застосування ч. 5 ст. 175, ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, у тому числі і щодо застосування норм ст. 195 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути самостійною та безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розподіляються пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23 скасувати частково.

Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 17.05.2024 по справі №916/287/23 в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мрія (с. Новосамарка, Окнянський район, Одеська обл., 67942, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВДС Інвест (пр-т Героїв Сталінграду, 14-Г, літ. А, м. Київ, 04210, ) грошові кошти в сумі 2 400 000 грн 00 коп, 3% річних в сумі 71 605 грн 48 коп, інфляційні втрати в сумі 599 484 грн 56 коп та судовий збір в сумі 36 853 грн 08 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ВДС Інвест (пр-т Героїв Сталінграду, 14-Г, літ. А, м. Київ, 04210, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мрія (с. Новосамарка, Окнянський район, Одеська обл., 67942, ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 13 819 грн 90 коп.

Доручити Господарському суду Одеської області видати накази на виконання даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.05.2025 у зв`язку з перебуванням судді учасника колегії суддів Діброви Г.І. у відрядженні з 30.04.2025 по 02.05.2025.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош