ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. ОдесаСправа № 923/268/21(916/4516/24)

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА"

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025

по справі № 923/268/21(916/4516/24)

за позовом: Приватного підприємства "Щасливе дитинство" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ляшко О.В.

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА"

про стягнення 202 000,00 грн

в межах справи про банкрутство №923/268/21

за заявою Приватного підприємства "ХЕРСОНСЬКІ ДІТКИ"

до Приватного підприємства "Щасливе дитинство"

про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Приватне підприємство "Щасливе дитинство" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ляшко О.В. звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" про стягнення 202 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач нібито заволодів майном, що належало позивачу, створивши перешкоди для його вивезення з орендованого приміщення, а тому, на думку позивача, оскільки майно було знищено внаслідок обстрілу, то відповідач, в розумінні положень ст. 1212 та 1213 ЦК України, має компенсувати позивачу його вартість, яку останній оцінює в суму 8 777 122,54 грн. Водночас, у даній справі позивачем заявлено вимоги частково в сумі 202 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в межах справи №923/268/21 про банкрутство Приватного підприємства "Щасливе дитинство" та присвоєно справі №923/268/21(916/4516/24).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 позов Приватного підприємства "Щасливе дитинство" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ляшко О.В. до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" про стягнення 202 000,00 грн задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на користь Приватного підприємства "Щасливе дитинство" 202 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 424,00 грн.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем безпідставно набуто майно позивача, здійснено перешкоди щодо доступу та вивезення майна, яке в подальшому було знищено, тому позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24).

Відповідач вказує, що позивачем не надано первинних документів на підтвердження того, що він є власником майна, яке зазначено в інвентаризаційному описі, інвентаризаційний опис, який складений в односторонньому порядку позивачем та заява свідка не можуть замінювати собою первинні документи, які підтверджують здійснення господарської операції з придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей, а також заяви позивача у даній справі суперечать його попереднім заявам, які були зроблені ним в рамках виконавчого провадження, тому можна зробити висновок, що позивачем не доведено, що:

- він є власником майна, яке зазначено в інвентаризаційному описі;

- майно, яке перебувало на зберіганні у Орлика Ярослава Васильовича, складало саме ту кількість, яка зазначена в інвентаризаційному описі;

- вартість майна складала саме 5 666 315,39 грн.

Апелянт зазначив, що зберігачем майна, яке перебувало в приміщенні, була фізична особа - Орлик Ярослав Васильович, а не відповідач, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні, тому ТОВ «ТРЦ ЛАВИНА» не може бути відповідачем у даній справі, таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Крім того, апелянт вказав, що з огляду на те, що на дату знищення майна було відкрите виконавче провадження та майно на законних правових підставах перебувало на відповідальному зберіганні у Орлика Ярослава Васильовича, то суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач нібито заволодів майном позивача та здійснив перешкоди щодо доступу та вивезення майна, яке в подальшому було знищено, висновки суду не узгоджуються з дійсними обставинами справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги залишенню без задоволення.

Керуючись викладеним вище, відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 у справі №923/268/21 (916/4516/24) повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПП «Щасливе Дитинство» про стягнення з ТОВ «ТРЦ ЛАВИНА» грошових коштів.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "Щасливе дитинство" надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24).

Позивач вказав, що в Інвентаризаційному описі товарно-матеріальних цінностей ПП «Щасливе дитинство» станом на 30.11.2020 року за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д відображено майно в кількості 35 993 одиниць загальною вартістю 5 666 315,39 грн. Натомість, згідно постанови приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича про опис та арешт майна (коштів) боржника від 05.01.2021, було описано та передано на відповідальне зберігання майно (товар) ПП «Щасливе дитинство», яке знаходиться за адресою: 04128, місто Київ, вул. Берковецька, будинок 6Д, в кількості 2060 одиниць загальною вартістю (за цінами, зазначеними в інвентаризаційному описі) 1 504 885,72 грн. Отже, вартість майна ПП «Щасливе дитинство», яке протягом певного періоду перебувало на відповідальному зберіганні згідно постанови приватного виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника від 05.01.2021, складає близько 26% від вартості усього майна, стягнення вартості якого є предметом цього позову.

Позивач зазначив, що первинні бухгалтерські документи, які підтверджують придбання майна, якраз таки не можуть бути доказами належності майна Позивачу та перебування цього майна в орендованих у Відповідача приміщеннях на дату його інвентаризації, оскільки майно, придбання якого підтверджене первинними документами, на той час могло бути відчужене. Натомість, підтвердження права власності на майно законодавчо не обмежено певними видами доказів. Зокрема, згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведена норма свідчить, що законом передбачено можливість визнання права власності у випадку втрати документа, що засвідчує таке право (первинного документу), а отже за допомогою інших, ніж первинні документи, доказів. Отже, інвентаризаційний опис є саме тим засобом доказування, яким може підтверджуватися як наявність майна Позивача в орендованих приміщеннях, так і його оцінка.

Позивач вказує, що у бухгалтерській довідці Позивача №93 від 30.12.2020, заяві від 30.12.2020, заяві про закриття виконавчого провадження від 04.01.2021 (у заяві рік зазначено помилково - 2020), а також у постанові про опис та арешт майна (ВП №64018109) зазначається про відсутність майна Позивача, яке обліковується у місті Києві та Київській області станом на 30.12.2020 року. Даних про відсутність права власності Позивача на відповідне майно зазначені документи не містять. В жодному з цих документів, не зазначається про те, що майно, зазначене в інвентаризаційному описі, не належить Позивачу, а належить третій особі, а саме Приватному підприємству «Чарівна Країна».

Позивач зазначив, що з метою захисту своїх прав - вивезення майна, яке незаконно утримувало ТОВ "ТРЦ ЛАВИНА", та запобігання зверненню на нього стягнення в межах виконавчого провадження №64018109, представники ПП «Щасливе дитинство» повідомляли недостовірну та неоднозначну інформацію щодо належності майна, яке знаходилось в орендованих у ТОВ "ТРЦ ЛАВИНА" приміщеннях, проте такі дії потребують окремої кваліфікації і не позбавляють Позивача права на захист порушених скаржником прав. Отже, суперечливою поведінкою була саме поведінка ПП «Щасливе дитинство» в межах виконавчого провадження №64018109, оскільки вона суперечила як його попередній поведінці, так і подальшій. Натомість позиція Позивача у цій справі є послідовною та обґрунтованою.

Позивач посилається на те, що жоден з вищенаведених документів, зазначених Відповідачем в апеляційній скарзі, не спростовує належність Позивачу майна, зазначеного в інвентаризаційному описі, станом на дату його складання - 30.11.2020. Проте у Позивача відсутні, а Відповідачем не надано будь-яких документів, які свідчили б про вибуття майна, зазначеного в інвентаризаційному описі, із власності Позивача, зокрема в період з 30.11.2020 по 30.12.2020.

Позивач також зазначив, що у виконавчому провадженні зі стягнення з ПП "Щасливе дитинство" на користь ТОВ «ТРЦ ЛАВИНА» заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса Краковецької А.М. від 29.12.2020 (ВП №64018109), Відповідач повідомляв приватного виконавця про належність Позивачу того ж самого майна, право власності Позивача на яке він не визнає у цій справі.

На думку позивача, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст.79 ГПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що та постанова приватного виконавця О.Л.Мілоцького про опис та арешт майна (коштів) боржника від 05.01.2021 є доказом, який підтверджує право власності ПП «Щасливе дитинство» на майно, зазначене в інвентаризаційному описі від 30.11.2020.

Позивач вказує, що доводи ТОВ "ТРЦ ЛАВИНА" про перебування описаного майна на відповідальному зберіганні у третьої особи - громадянина України ОСОБА_1 , є необґрунтованими та суперечать його попередній поведінці.

Крім того, позивач зазначив, що припинення доступу Позивача до майна, яке знаходилося в орендованому приміщенні, тобто фактично заволодіння майном позивача було здійснено ТОВ "ТРЦ ЛАВИНА" до та не в порядку застосування оперативно-господарських санкцій, передбачених Договором оренди, та не в результаті опису та арешту майна у виконавчому провадженні.

Позивач вважає, що неможливість повернення майна наступила не внаслідок знищення його в результаті обстрілу, а внаслідок відчуження привласненого майна Відповідачем. Адже на момент обстрілу приміщення № НОМЕР_1 , в якому раніше перебувало майно позивача, ТОВ «ТРЦ ЛАВИНА» згідно договору оренди №А7000 від 23.02.2021 року перебувало в користуванні іншої особи - ТОВ «КОВЧЕГ». Жодних доказів перебування майна позивача у приміщенні №А7000/01 відповідачем не надано, як і жодних доказів існування такого приміщення.

Позивач приходить до висновку, що доводи ТОВ «ТРЦ Лавина», наведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, не узгоджуються із нормами чинного законодавства і фактичними обставинами справи № 923/268/21(916/4516/24) та не спростовують висновків Господарського суду Одеської області, які викладені в рішенні від 28.01.2025 року у справі № 923/268/21(916/4516/24).

Керуючись викладеним вище, позивач просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 у справі № 923/268/21(916/4516/24) - без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №923/268/21(916/4516/24) було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Філінюк І.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2025.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №923/268/21(916/4516/24) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24) до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №923/268/21(916/4516/24) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №923/268/21(916/4516/24).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24); розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24) вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 04.04.2025.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 10.03.2025, якою відкрито апеляційне провадження у справі №923/268/21(916/4516/24), була отримана в електронному кабінеті позивачем 11.03.2025, відповідачем 11.03.2025, що підтверджується довідками секретаря судового засідання.

Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.

21.11.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» (орендодавець) та Приватним підприємством «Щасливе дитинство» (орендар) було укладено договір оренди №А6031.

За умовами даного договору, орендодавець зобов`язується передати у строкове, платне користування орендарю приміщення, а орендар зобов`язаний прийняти приміщення в строкове користування, сплачувати орендодавцеві обумовлені в цьому договорі оренди платежі та виконувати інші умови цього договору оренди. (п. 2.1.)

Відповідно до п. 10.1 Договору, з моменту передачі орендареві приміщення орендар зобов`язаний сплачувати на користь орендодавці орендну плату та інші платежі, які передбачені цим договором.

Відповідно до п. 10.2 Договору, орендна плата, яку орендар зобов`язаний щомісячно сплачувати орендодавцеві, складається з таких частин:

а) Основна орендна плата;

б) Експлуатаційна орендна плата;

в) Маркетингова орендна плата;

г) Плата з обороту.

Орендар сплачує окремими платежами кожну із частин Орендної плати.

Відповідно до п. 21.1. ст. 21 Договору оренди визначено, що в тому випадку, якщо Орендар прострочить виконання свого обов`язку з оплати будь-якого платежу, передбаченого п. 10.2. цього Договору та не усуне таке порушення протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання повідомлення Орендодавця, незалежно від застосування штрафних санкцій, Орендодавець має право обмежити доступ Орендаря в Приміщення або відключити системи забезпечення (далі - оперативно-господарські санкції).

Відповідно до п. 21.2. Договору, обмеження доступу в приміщення включає заборону працвникам орендаря, представникам, відвідувачам, іншим особам, що діють від імені або на користь орендаря, входити або іншим чином проникати в приміщення.

Відповідно до п. 21.4 про застосування оперативно-господарських санкцій орендодавець письмово повідомляє орендаря не менше ніж за 5 днів до дати їх застосування.

Відповідно до п. 21.5. Договору, у наслідок застосування оперативно-господарських санкцій орендодавець не несе відповідальності за понесення орендарем у зв`язку з цим збитки, в тому числі упущену вигоду та збитки, завдані діловій репутації орендаря, випадкове пошкодження або псування розміщеного у приміщення майна орендаря.

03.10.2018 сторонами укладено Додатковий договір №2 до Договору, відповідно до якого сторони вирішили змінити місце розташування Орендаря з приміщення лот А6031 на приміщення лот НОМЕР_1 /А7001.

Згідно акту приймання-передачі приміщення в орендне користування ТОВ «ТРЦ ЛАВИНА» передало в користування ПП «Щасливе дитинство» приміщення лот А7000/ НОМЕР_2 торгового центру за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати за Договором у ПП «Щасливе дитинство виникла заборгованість з орендної плати перед ТОВ ТРЦ ЛАВИНА. 19.11.2020 листом ТОВ ТРЦ ЛАВИНА направило ПП Щасливе дитинство повідомлення про застосування оперативно-господарських санкцій, а саме обмеження доступу в орендоване приміщення та відключення орендованого приміщення від систем забезпечення у випадку непогашення існуючої заборгованості протягом 10 робочих днів з дня направлення повідомлення.

У зв`язку з неможливістю здійснення господарської діяльності в орендованих приміщеннях, листом від 30.11.2020 ПП Щасливе дитинство повідомило ТОВ ТРЦ ЛАВИНА про намір вивезення частини майна з орендованих приміщень.

Листом від 30.11.2020 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА не погодило вивезення майна з орендованих приміщень, пославшись на недотримання ПП Щасливе дитинство процедури з посиланням на Регламент експлуатації.

30.11.2020 року ПП Щасливе дитинство було складено інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей ПП Щасливе дитинство, які знаходились в орендованих приміщеннях. Представник ТОВ ТРЦ ЛАВИНА від підписання інвентаризаційного опису відмовився. Згідно інвентаризаційного опису загальна кількість одиниць товару, який знаходився в орендованому приміщенні станом на 30.11.2020 35 993 штук, вартість яких складала 5 666 315,39 грн.

Даний інвентаризаційний опис підписано Булигою В.В., Юрченко Н.С., Рудько В. Крім того, зазначено, що представник ТОВ ТРЦ ЛАВИНА від підписання інвентаризаційного опису відмовився.

Відповідно до заяви свідка Юрченко Наталії Сергіївни, вона особисто приймала участь в інвентаризації товарно-матеріальних цінностей ІШ «Щасливе дитинство», які знаходились в приміщенні лот А7000/А7001 на першому поверсі торгового центру за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д, за результатами якої було складено Інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей ПП «Щасливе дитинство» станом на 30.11.2020 року за адресою: м. Київ. вул. Берковецька, 6Д.

Вона підтверджує, що станом на 30.11.2020 року в приміщенні лот А7000/А7001 на першому поверсі торгового центру за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д знаходились товарно-матеріальні цінності Приватного підприємства «Щасливе дитинство», відображені в Інвентаризаційному описі товарно-матеріальних цінностей ПП «Щасливе дитинство» станом на 30.11.2020 року за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д, в кількості 35993 одиниць, вартість яких за даними обліку складала 5 666 315,39 грн.

Вона також підтверджує, що Приватне підприємство «Щасливе дитинство» не вивозило товарно-матеріальні цінності, відображені в Інвентаризаційному описі товарно- матеріальних цінностей ПП «Щасливе дитинство» станом на 30.11.2020 року за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д, з приміщення лот НОМЕР_1 / НОМЕР_2 на першому поверсі торгового центру за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д.

07.12.2020 листом №07/12/2020/1 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА направило ПП Щасливе дитинство повідомлення про розірвання Договору оренди № А6031 від 21.11.2016 року, яким повідомило про розірвання Договору в односторонньому порядку з 06.01.2021 року та просило негайно звільнити орендоване приміщення та повернути його ТОВ ТРЦ ЛАВИНА.

ПП Щасливе дитинство направило на адресу ТОВ ТРЦ ЛАВИНА лист №86 від 09.12.2020, в якому зокрема зазначило, що 07.12.2020 представники ПП Щасливе дитинство з`явились до приміщення лот НОМЕР_1 / НОМЕР_2 з метою вивозу з нього майна, проте не змогли потрапити до приміщення, оскільки замки на вхідних дверях було змінено.

ПП Щасливе дитинство направило на адресу ТОВ ТРЦ ЛАВИНА лист №87 від 10.12.2020, в якому просило погодити дату звільненням орендованого приміщення з 15.12.2020 по 21.12.2020.

09.12.2020 листом №09/12/2020/1 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА повідомило ПП Щасливе дитинство, що обмеження доступу в приміщення буде тривати до повного погашення заборгованості, а також сплати поточних платежів за Договором оренди.

ПП Щасливе дитинство направило на адресу ТОВ ТРЦ ЛАВИНА лист №92 від 10.12.2020, в якому повідомляло, що з 06.01.2020 дія оперативно-господарських санкцій буде припинена у зв`язку з розірванням Договору оренди, орендар просить передати відповідальним особам ПП Щасливе дитинство ключі від приміщення та увімкнути електропостачання, в іншому випадку, орендар буде змушений самостійно прийняти міри щодо відкриття приміщень дот №7000/7001, так як в них знаходиться майно, що є власністю їх підприємства.

29.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою Аллою Миколаївною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №826, щодо стягнення з ПП Щасливе дитинство на користь ТОВ ТРЦ ЛАВИНА заборгованості за Договором в загальній сумі 1 451 327,00 грн.

30.12.2020 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА звернулося до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича з заявою про примусове виконання вищезазначеного виконавчого напису. В заяві про примусове виконання від 30.12.2020 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА повідомило приватного виконавця про те, що в приміщенні, яке використовується Приватним підприємством Щасливе дитинство під торгівельною маркою Baby БУМ за адресою місто Київ, вул. Берковецька, будинок 6Д знаходиться товар, який належить боржнику, що підтверджується листом ПП Щасливе дитинство вих.№86 від 09.12.2020.

30.12.2020 приватним виконавцем Мілоцьким Олегом Леонідовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання Виконавчого напису №826 від 29.12.2020, вчиненого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М. щодо стягнення з ПП ЩАСЛИВЕ ДИТИНСТВО на користь ТОВ ТРЦ ЛАВИНА заборгованості за договором оренди №А 6031 від 21.11.2016 у загальній сумі 1 451 327,00 грн (ВП №64018109).

Приватним підприємством Щасливе дитинство направлено на адресу Приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича бухгалтерську довідку №93 від 30.12.2020, відповідно до якої, станом на 30.12.2020 у бухгалтерському обліку відсутні залишки товару та основних засобів, які обліковуються у місті Києві та Київській області. Дана довідка підписана директором відповідача Булигою В.В. та головним бухгалтером Бобровою Г.І.

Крім того Приватним підприємством Щасливе дитинство направлено на адресу Приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича лист б/н від 30.12.2020, відповідно до якого, позивач просив взяти до уваги бухгалтерську довідку №93 від 30.12.202 та в якій повідомляється, що відповідно до даних бухгалтерського обліку, відсутні залишки товару та основних засобів боржника, які обліковуються у к. Києві та Київській області.

05.01.2021 приватним виконавцем Мілоцьким Олегом Леонідовичем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на майно (товар), яке належить ПП Щасливе дитинство, яке знаходиться за адресою: 04128, місто Київ, вул. Берковецька, будинок 6Д.

У вказаному описі проставлено підпис стягувача, а також зберігача Орлика Ярослава Васильовича, який згідно довіреності від 04.01.2021 є представником ТОВ ТРЦ ЛАВИНА в межах виконавчого провадження.

В переліку міститься 1212 найменувань майна, в кількості від 1 до 10 одиниць, але переважна більшість товару у кількості 1 штука.

Як вбачається з останньої сторінки акту опису та арешту майна, директор позивача Булигою В.В. зазначив, що майно, яке перебуває в орендованому приміщенні, належить ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ЧАРІВНА-КРАЇНА» та позивач не має жодних майнових цінностей на території м. Києва та Київської області.

06.01.2021 листом №06/01/2021/2 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА повідомило ПП Щасливе дитинство про розірвання Договору оренди № А6031 від 21.11.2016 року.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 03.11.2021 по справі №923/24/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.10.2022, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 826, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Краковецькою Аллою Миколаївною 29.12.2020, щодо стягнення заборгованості з ПП ЩАСЛИВЕ ДИТИНСТВО на користь ТОВ ТРЦ ЛАВИНА за договором оренди № А 6031 від 21.11.2016 р. у загальній сумі 1 451 327,00 грн.

28.10.2022 приватним виконавцем Мілоцьким Олегом Леонідовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання Виконавчого напису №826, виданого 29.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою Аллою Миколаївною та припинено чинність арешту.

Однак, спірне майно після закінчення виконавчого провадження не було повернуто Позивачу ПП Щасливе дитинство.

У повідомленні про знищення майна від 11.05.2022 №11/05/2022/1 ТОВ ТРЦ ЛАВИНА зазначило, що 23.03.2022 в результаті агресії з боку Російської Федерації, а саме прямого попадання снарядів в будівлю торгово-розважального центру Лавина, було знищено приміщення, в якому знаходилось майно ПП Щасливе дитинство, у зв`язку з чим ТОВ ТРЦ ЛАВИНА не має можливості забезпечити проведення інвентаризації майна боржника.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

У даному випадку, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно набуто майно позивача.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК.

Стаття 1212 ЦК регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20, від 01.10.2024 у справі №916/3575/23, від 01.10.2024 у справі №910/19574/23, від 24.09.2024 у справі №925/1293/23).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Згідно ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Так норми Цивільного кодексу України виходять не лише з неправомірності підстав заволодіння недобросовісним набувачем річчю, що саме по собі має призводити до негативних наслідків для нього, а й з такої важливої засади цивільно-правового регулювання, як компенсаційність.

Якщо віндикація неможлива, тому що річ власника знищено або з інших причин її не можна повернути, незаконний володілець має відшкодувати завдану власнику шкоду за правилами глави 82 ЦК України або провести розрахунки на підставі статті 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого статтею 1212 ЦК України.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають права витребувати в набувача це майно.

Таким чином, при розгляді кондикційного позову необхідно встановити наступні обставини:

1) вибуття з власності позивача майна, належного йому на праві власності, без достатнього правової підстави;

2) набуття такого майна відповідачем без достатнього правової підстави;

3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою.

Щодо наявності права власності у позивача на витребуване майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 318 ЦК України передбачено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Частинами 1, 2 статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У даному випадку, позивач підтверджує своє право власності на знищене майно інвентаризаційним описом товарно-матеріальних цінностей ПП Щасливе дитинство від 30.11.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інвентаризація активів і зобов`язань проводиться для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку. Відповідний порядок визначено Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №879 від 02.09.2014 (далі - Положення).

Згідно з п. 5 розділу 1 Положення, метою інвентаризації є підтвердження достовірності бухгалтерських даних, перевірка наявності, стану і оцінки активів та зобов`язань. До початку перевірки фактичної наявності активів завершується обробка документів щодо їхнього руху, формується реєстр первинних облікових документів і визначаються залишки активів.

Водночас, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для обліку господарських операцій є первинні документи, які мають обов`язкові реквізити та підтверджують факти придбання або реалізації активів.

Отже, інвентаризаційний опис, будучи лише підтвердженням інформації, яка вже міститься у бухгалтерському обліку, не є первинним документом і не може підтвердити факт придбання майна, за відсутності первинних документів, а також документів бухгалтерського обліку, в яких відображено майно.

З огляду на наведене, належними доказами права власності на майно є первинні бухгалтерські документи, зокрема: договори, акти приймання-передачі, накладні, платіжні інструкції тощо.

Разом з тим, позивачем не надано жодних первинних документів, що підтверджують придбання майна, вартість якого позивач просить стягнути з відповідача.

Також позивач не надав жодних доказів того, що зазначена в інвентаризаційному описі кількість майна обліковувалася у позивача.

Більше того, вказаний інвентаризаційний опис був складений одноособово позивачем та останнім не було надано доказів, що позивач був запрошений для проведення інвентаризації майна 30.11.2020.

Таким чином, враховуючи те, що право власності на товар має підтверджуватись первинними документами (зокрема договорами, накладними, платіжними дорученнями, актами приймання-передачі тощо), а також враховуючи те, що відповідач не був запрошений 30.11.2020 для проведення інвентаризації майна, яке перебувало в орендованому приміщенні, то вказані докази не можуть підтвердити факт того, що майно, яке зазначено в інвентаризаційному описі, перебувало в орендованому приміщенні та належало на праві власності позивачу.

Так само, вказаний документ, за відсутності первинних документів, не може підтвердити зазначену позивачем вартість матеріальних цінностей, зазначених у ньому.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення, судом проігноровані дані обставини.

Крім того судом першої інстанції не було враховано те, що позивач займав протилежну позицію щодо вказаного майна в рамках виконавчого провадження №64018109, яке було відкрите Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мілоцьким О.Л. на примусове виконання виконавчого напису вчиненого 29 грудня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою Аллою Миколаївною про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором оренди (копія постанови про відкриття виконавчого провадження, а також виконавчого напису перебуває в матеріалах справи).

Зокрема, в межах виконавчого провадження позивач зазначав про те, що майно, яке зазначене в інвентаризаційному описі, належить третій особі, а саме ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ЧАРІВНА-КРАЇНА».

На підтвердження даних обставин, позивачем були надані наступні докази:

- бухгалтерську довідку позивача №93 від 30.12.2020, зі змісту якої вбачається відсутність будь-якого майна у позивача на території м. Києва та Київської області;

- заяву від 30.12.2020, яка адресована приватному виконавцю, в якій позивач заперечує про існування у нього будь-якого майна на території м. Києва та Київської області;

- заяву про закриття виконавчого провадження від 04.01.2020, в якій було зазначено аналогічні обставини щодо відсутності у позивача майна.

Також про дані обставини, директором позивача було зазначено в постанові про опис та арешт майна від 05.01.2021. Як вбачається з останньої сторінки акту опису та арешту майна, директор позивача зазначив, що майно, яке перебуває в орендованому приміщенні, належить ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ЧАРІВНА-КРАЇНА» та позивач не має жодних майнових цінностей на території м. Києва та Київської області.

Таким чином, з викладеного вбачається, що позивач в рамках виконавчого провадження надав докази про те, що майно, яке зазначено в інвентаризаційному описі, належить не йому, а третій особі - ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ЧАРІВНА- КРАЇНА».

У листі-повідомленні вих№82 на адресу відповідач позивач вказував, що має намір вивезти з орендованого приміщення товар, переданий йому постачальниками для реалізації. Що стосується товару, який перебуває у власності орендатора, у листі не зазначено.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20).

Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - «non concedit contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18).

Європейським судом з прав людини у своїй практиці також було неодноразово застосовано принцип «естопель», тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі («Хохліч проти України», заява № 41707/98).

Таким чином, колегія суддів погоджується з посиланням апелянта на те, що позивачем не надано первинних документів на підтвердження того, що він є власником майна, яке зазначено в інвентаризаційному описі, в свою чергу інвентаризаційний опис, який складений в односторонньому порядку позивачем та заява свідка не можуть замінювати собою первинні документи, які підтверджують здійснення господарської операції з придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей, а також заяви позивача у даній справі суперечать його попереднім заявам, які були зроблені ним в рамках виконавчого провадження.

З огляду на викладене вище, позивачем не було доведено, що він є власником майна, яке зазначено в інвентаризаційному описі.

Колегія суддів вважає безпіставним посилання позивача на те, що надані відповідачем документи не містять відомостей щодо відсутності права власності позивача на відповідне майно. Адже у даному випадку, тягар доказування наявності у нього права власності на майно лежить саме на позивачеві, саме він має довести, що у нього наявне право власності на майно, яке в подальшому було безпідаставно набуто у власність відповідачем.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання позивача на те, що він діяв недобросовісно саме в межах виконавчого провадження №64018109, повідомляючи неправдиву інформацію щодо належності майна, яке знаходилось в орендованих у ТОВ "ТРЦ ЛАВИНА" приміщеннях. Адже недобросовісна поведінка сторони оцінюється в цілому, а не в окремій, конкретній справі. Навпаки, беручи до уваги те, що позивач підтвердив факт недобросовісної поведінки в межах виконавчого провадження, колегія суддів вбачає можливість недобросовісної поведінки з його боку і в подальшому.

Посилання позивача на те, що у виконавчому провадженні зі стягнення з ПП "Щасливе дитинство" на користь ТОВ «ТРЦ ЛАВИНА» заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса Краковецької А.М. від 29.12.2020 (ВП №64018109), Відповідач повідомляв приватного виконавця про належність Позивачу того ж самого майна, право власності Позивача на яке він не визнає у цій справі, також не може бути доказом права власності позивача на дане майно, адже це не підтверджується первинними доказами, фактично базується на посиланнях самого ж позивача.

Крім того, наявна в матеріалах справи постанова приватного виконавця про опис та арешт майна, як і інвентаризаційний опис, не є первинним документом, а тому вказаний документ так само не може підтверджувати факт того, що майно, яке в ньому вказане, належить на праві власності певній особі.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках, коли арешт накладено на майно, яке фактично належить третій особі, а не боржнику, передбачено механізм зняття такого арешту. Це положення спрямоване на захист прав третіх осіб від помилкового обмеження їхніх прав виконавцем.

Таким чином, з викладеного вбачається, що приватний виконавець, виконуючи свої повноваження, фіксує наявність майна в певному місці і може висловити припущення щодо того, кому воно належить.

Проте такий опис не встановлює право власності на майно і не може бути розцінений як належний доказ у спорі про належність майна певній особі, на відміну від первинних документів, які оформлені у відповідності до положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

По-друге, як вбачається з постанови про опис та арешт майна від 05.01.2021, виконавцем описано та арештовано орієнтовно 1500 одиниць товарно-матеріальних цінностей, а також у вказаному описі не визначено вартість товарно-матеріальних цінностей.

Разом з тим, як вбачається з встановлених судом першої інстанції обставин, інвентаризаційний опис містить 35 993 одиниць товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, висновки суду, про те, що в орендованому приміщенні знаходилось саме 35 993 одиниць товарно-матеріальних цінностей вартістю 5 666 315,39 грн, які нібито належать позивачу, а також висновки про те, що опис майна приватного виконавця є тотожним переліку та кількості майна, зазначеного в інвентаризаційному описі, не узгоджуються з дійсними обставинами справи.

В свою чергу, позивач також жодними належними доказами не довів обставини того, що відповідач безпідставно набув у власність якесь майно, що належало позивачу.

Положеннями Договору оренди чітко визначено те, що відповідач, у випадку неналежного виконання позивачем зобов`язань з оплати платежів за договором, має право застосовувати до позивача оперативно-господарські санкції, які, зокрема, полягають у обмеженні позивача до орендованого приміщення.

19.11.2020 у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати орендної плати та виникненням у позивача заборгованості перед відповідачем в сумі 5 589 903,51 грн, відповідач за вих. №19/11/2020/3 направив на адресу позивача повідомлення про застосування оперативно-господарських санкцій, в порядку передбаченому п. 21.1 ст. 21 Договору оренди (копія повідомлення міститься в матеріалах справи).

Як вбачається зі змісту вказаного повідомлення, відповідач зазначив, що у випадку невиконання позивачем свого обов`язку з оплати боргу в сумі 5 589 903,51 грн, відповідач буде змушений застосувати оперативно-господарські санкції в порядку, передбаченому ст. 21 Договору оренди.

У листі від 09.12.2020 за вих. №86 позивач зазначив про те, що вказане вище повідомлення він отримав 24.11.2020 (міститься в матеріалах справи).

Таким чином, враховуючи викладені обставини, а також положення п. 21.1. ст. 21 Договору оренди, оперативно-господарські санкції у вигляді обмеження позивача у допуску до приміщення почали діяти з 09.12.2020.

Разом з тим, згідно з п. 6.1 ст. 6 Договору оренди орендар зобов`язаний дотримуватися положень Регламенту експлуатації.

Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Договору оренди регламент експлуатації - звід правил, наведених в Додатку №3 до Договору, які Орендар зобов`язаний виконувати.

Положеннями п. 6.3 ст. 6 Договору оренди встановлено, що орендар бере на себе зобов`язання забезпечити дотримання Регламенту експлуатації всіма своїми співробітниками, постачальниками та споживачами.

Відповідно до п. 6.7 ст. 6 Договору оренди зобов`язання Орендаря з отримання положень та вимог Регламенту експлуатації є істотною умовою цього Договору.

Згідно з п. 10.1 Регламенту експлуатації усі орендарі / суборендарі зобов`язані організовувати поставки товару, вивезення товару та/або обладнання та іншого майна, а також навчання персоналу таким чином, щоб забезпечувати повне та безперервне функціонування їх приміщень у Торговому центрі протягом годин його роботи.

Положеннями п. 10.2 Регламенту експлуатації встановлено, що автомобілі постачальників орендарів / суборендарів або автомобілі, що вивозять майно, можуть в`їжджати на територію Торгового центру до території для машин постачальників виключно шляхом та через пости, визначені управляючим менеджером. Доставка або вивезення товарів та/або обладнання та іншого майна, може здійснюватися виключно поза годинами роботи Торгового центру за винятком ситуації, якщо приміщення орендаря / суборендаря має окремий та незалежний вхід/вихід і така поставка не спричинить жодних труднощів (ускладнень) для функціонування приміщення та Торгового центру в цілому або за попереднім погодженням з управляючим менеджером із залученням служби охорони.

Відповідно до п. 8.3 Регламенту експлуатації орендарі/суборендарі приміщень, персонал яких бажає залишитися з певною метою (монтаж устаткування, переоблік, прийом товару та ін.) понад звичайні години роботи Торгового центру, повинні зробити відповідну заяву управляючому менеджерові Торгового центру. Письмова заява повинна бути подана за 2 дні до бажаної дати і в ній повинні бути вказані час перебування, імена та адреси осіб, щодо яких робиться така заява.

З викладеного вбачається, що Регламент експлуатації, який є невід`ємною частиною Договору оренди, передбачає, що орендар повинен надати письмову заяву щодо вивезення товару не менш, ніж за 2 дні до бажаної дати і в ній повинні бути вказані час перебування, імена та адреси осіб, щодо яких робиться така заява.

30.11.2020 позивачем було направлено повідомлення на адресу відповідача за вих. №82, зі змісту якого вбачається, що позивач у період з 30.11.2020 по 02.12.2020 мав намір здійснити повернення товару за вимогою постачальників, що був переданий позивачу на умовах реалізації, а також товару, що швидко псується та засобів гігієни (міститься в матеріалах справи).

Враховуючи те, що вказане повідомлення не відповідало вимогам Регламенту експлуатації, відповідачем в цей же день було надано відповідь позивачу про необхідність приведення заяви у відповідність з вимогами вказаних вище положень Регламенту (копія повідомлення вих. №30/11/2020/3 від 30.11.2020 міститься в матеріалах справи).

В подальшому заяви про вивезення товару позивачем були направлені 10.12.2020 та 23.12.2020, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас, у зв`язку з тим, що з 09.12.2020 діяли оперативно-господарські санкції, позивачу було відмовлено у доступі до приміщення.

Таким чином, з викладених обставин вбачається, що в період з 09.12.2020 до 06.01.2021 (дати розірвання Договору оренди) діяли оперативно-господарські санкції, застосування яких було погоджено сторонами у договорі на випадок неналежного виконання позивачем зобов`язань з оплати орендної плати.

При цьому, як також вбачається з матеріалів справи, 05.01.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мілоцьким О.Л. було проведено опис та арешт майна, яке перебувало в орендованому приміщенні, опломбовано вказане приміщення, а майно, яке в ньому знаходилось, було передано на відповідальне зберігання фізичній особі - Орлику Ярославу Васильовичу.

Таким чином, з 05.01.2021 відповідач не має жодного відношення до майна, що перебувало у приміщенні, яким користувався позивач, оскільки вказане майно було передане на зберігання третій особі та приміщення було опломбовано приватним виконавцем.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем було заявлені вимоги про повернення безпідставно набутого майна, яке перелічувалось в інвентаризаційному описі від 30.11.2020. В той же час, в інвентаризаційному описі було чітко зазначено індивідуально визначене майно, яке навіть містило інвентарні номери. Позивач зазначив, що загальна вартість такого майна становить 8 777 122,54, однак він заявляє до стягнення лише вимоги у сумі 202 000,00 грн.

Однак, як визначено положеннями ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

В свою чергу, позивач не зазначив, яке саме безпідставно набуте конкретне майно (найменування, кількість, інвентаризаційний номер) він хоче повернути, однак у зв`язку з його знищенням він заявляє вимоги про відшкодування його вартості.

Тобто позивач мав чітко зазначити перелік майна, яке він хоче повернути, надати докази того, що дане майно належало йому на праві власності, в подальшому безпідставно вибуло у власність відповідача, однак не може бути повернуто в натурі, тому він мав право заявити до стягнення саме вимогу про відшкодування вартості такого майна.

Однак, дані дії не були вчинені позивачем, а саме він не довів, що зазначене в інвентаризаційному описі майно належить йому на праві власності, що в подальшому дане майно безпідставно вибуло у власність відповідача, більше того, у позові він не вказав, яке саме конкретно виражене майно він бажає повернути.

З огляду на дані обставини, колегія суддів доходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення вартості безпідставно набутого майна.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У даному випадку, суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, та судом неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову, витрати позивача на сплату судового збору за подачу позовної заяви покладаються на позивача, а витрати апелянта на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги також покладаються на позивача.

Керуючись статтями 269-271, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24) - задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2025 по справі №923/268/21(916/4516/24) - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Приватного підприємства "Щасливе дитинство".

Стягнути з Приватного підприємства "Щасливе дитинство" (73000, м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Херсонської Дивізії, 24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ ЛАВИНА" (04128, м. Київ, вул. Берковецька, 6Д, ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн.

Зобов`язати Господарський суд Одеської області видати наказ з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження» щодо вимог до виконавчого документу.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.

Постанову складено та підписано 29.04.2025.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

І.Г. Філінюк