ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 908/252/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д.А.

та представників

Позивача : Приладишева Н.Г

Відповідача: Литовченко Я.Ю.

Третьої особи: Букін С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024

(головуючий - Чус О.В., судді Кощеєв І.М., Дармін М.О.)

та рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024

(суддя - Науменко А.О.)

у справі №908/252/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФІНІТІ ГРУП"

до Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Запорізька міська рада

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНФІНІТІ ГРУП" (далі - ТОВ"ІНФІНІТІ ГРУП", позивач) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (далі - Відділ освіти, відповідач), з урахуванням уточнених позовних вимог, про стягнення 4 407 366, 41 грн, а саме 3 936 270,00 основного боргу, 400 415,67 грн пені, 37 110,92 грн 3 % річних та 33 569,82 грн інфляційних втрат згідно договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21.

2. Позов обґрунтовано тим, що відповідач продовжує користуватись майном, орендну плату не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість з оплати орендної плати, що є також підставою на рахування пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3 936 270, 00 грн основного боргу, 40 041,57 грн пені, 37.110,92 грн 3 % річних, 33.569,82 інфляційних втрат та 66.110, 50 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

4. Судові рішення обґрунтовано тим, що відповідач продовжував користуватись орендованим майном, між сторонами підписано акт наданих послуг за період з березня 2023 по січень 2024, сторонами підписувались акти надання послуг оренди, та підписано акт звірки за 2023 рік. Відповідачем орендна плата не сплачувалась, внаслідок чого виникла заборгованість з оплати орендної плати. Оскільки наявна заборгованість з оплати орендної плати позивачем правомірно нараховано пеню, відсотки річні та інфляційні втрати. Водночас, суд першої інстанції дослідивши обставини необхідні для зменшення пені, зробив висновок, що наявні підстави для зменшення пені до 10 %.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення їх доводів

5. Не погоджуючись з висновком судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та прийняти нове рішення про відмову у позові.

6. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на п. 1 частини 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди попередніх інстанцій частково задовольняючи позов, не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, від 14.11.2018 у справі № 924/195/16, від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, щодо наслідків закінчення строку договору оренди.

7. Крім того у касаційній скарзі скаржник, посилаючись на положення п. 2 частини 2 ст. 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від правових висновків, викладених Верховним Судом, у п. 6.10., 6. 11 постанови від 22.09.2023 у справі № 904/2275/22, що: " 6.10. Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні; 6.11. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і в такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Застосування принципу "мовчазної згоди" при поновленні договору оренди фактично означає, що таке поновлення пов`язується не з волевиявленням сторін договору, а з сукупністю юридичних фактів, наведених у відповідних положеннях законодавства". Крім того, скаржник просить відступити від висновків Верховного Суду, викладених у п 6.12, 6.13 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, що:" У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин; 6.13. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.". Також, скаржник просить відступити від правового висновку, викладеного у п. 6.17. (скаржником вказано 6.13., але згідно постанови це п. 6.17) постанови Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 921/163/19, що:" Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 Цивільного кодексу України та частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу."

8. Також скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, "коли у орендаря, який орендує майно не комунальної та державної власності відсутня можливість використовувати орендоване майно за призначенням з незалежних від нього причин, а мета оренди становить суспільний інтерес", при цьому, скаржник посилається на пункт 3 частини 2 ст. 287 ГПК України.

9. Водночас скаржник зазначає, що судами неправильно застосовано положення ст. 764 Цивільного кодексу України, та не встановлено всі обставини справи необхідні для правильного вирішення спору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

10. Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на безпідставність доводів та вимог касаційної скарги, та водночас, вказуючи на законність і обґрунтованість судових рішень у справі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

11. Третя особа у відзиві на касаційну скаргу фактично підтримала доводи, викладені відповідачем у касаційній скарзі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

12. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 26.01.2021 між ТОВ "ІНФІНІТІ ГРУП" (Орендодавець) та Територіальним відділом освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (Орендар) укладено договір з послуги оренди № 6/21 (далі - договір).

13. Відповідно до п. 1.1. договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 2018,6 кв.м., що розташована за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А (надалі - Приміщення).

14. Приміщення, що орендується, надається Орендарю для проведення занять дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 221 «Пілот» Запорізької міської ради Запорізької області (п. 1.2. договору).

15. Згідно із п. 2.1. договору, Орендодавець протягом трьох днів з дня набрання чинності цим договором передає, а Орендар приймає у користування приміщення, що оформлюється актом приймання-передачі приміщення (Додаток 1), який підписується Сторонами. Дата початку строку оренди приміщення - дата передачі приміщення Орендарю, зафіксована у акті приймання-передачі приміщення.

16. У відповідності до п. 2.4. договору, при передачі Приміщення, що надається в оренду, складається Акт приймання-передачі, який підписується Сторонами в 2-х примірниках. Приміщення, що надається в оренду, вважається фактично переданим Орендодавцю з моменту підписання Акту приймання-передачі.

17. Пунктом 4.1. договору, Орендар зобов`язується, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, та інші платежі, передбачені цим договором.

18. Орендодавець має право, зокрема, вимагати від Орендаря сплати орендної плати та інших платежів, відповідно до умов цього договору (п. 4.2. договору).

19. Відповідно до п. 5.1. договору, розмір орендної плати визначається розрахунком орендної плати, що є Додатком № 2 до цього договору та його невід`ємною частиною. Ціна договору складає 7 145 844,00 грн. без ПДВ, фінансування 2021р. 2 906 784,00 грн без ПДВ. Розмір місячної орендної плати складає: 242 232,00 грн. Розмір місячної орендної плати складає: 302 790,00 грн в 2022-2023 роках.

20. 31.12.2021 між ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» (Орендодавець) та Територіальним відділом освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (Орендар) укладено додаткову угоду № 2 до договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, в якій домовилися, що у зв`язку із початком бюджетного року та затвердженням кошторису на 2022 рік, викласти в наступній редакції п. 5.1. договору послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, а саме:

«Ціна договору складає 7 145 844,00 грн без ПДВ, фінансування на 2021р. 2 906 784,00 грн без ПДВ. Розмір місячної орендної плати складає: 242 232,00 грн. Розмір місячної орендної плати складає: 302 790,00 грн в 2022-2023 роках.».

21. Згідно із п. 5.2. договору, орендна плата сплачується Орендарем не пізніше 20-го числа кожного наступного місяця за звітній на розрахунковий рахунок Орендодавця.

22. Розрахунки між Сторонами проводяться щомісячно, на підставі підписаного сторонами акту здачі-прийняття (надання послуг) та рахунку наданого Орендодавцем, шляхом перерахування Орендарем орендної плати на поточний рахунок Орендодавця до 20 числа місяця, наступного за звітним (п. 5.4. договору).

23. Відповідно до п. 5.5. договору, розрахунки між сторонами здійснюються за бюджетні кошти в гривні України, шляхом щомісячного перерахування на поточний рахунок Орендодавця, зазначений у договорі. Відсутність фінансування предмету даного договору є підставою подовження терміну оплати зобов`язань за даним договором для орендаря, але не більше одного календарного місяця.

24. Орендар на протязі 3-х робочих днів, з моменту отримання Акту приймання-передачі наданих послуг підписує його та направляє один примірник Орендодавцю або надає письмову мотивовану відмову від підписання Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), із зазначенням недоліків та строків їх усунення (п. 5.7. договору).

25. Пунктом 5.6. договору визначено, що Орендодавець не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, передає Орендарю підписаний зі своєї сторони акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) (в 2-х примірниках), а також рахунок за звітний місяць.

26. Орендар на протязі 3-х робочих днів, з моменту отримання Акту приймання-передачі наданих послуг підписує його та направляє один примірник Орендодавцю або надає письмову мотивовану відмову від підписання Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), із зазначенням недоліків та строків їх усунення (п. 5.7. договору).

27. У відповідності до п. 8.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 26.02.2023. В частині розрахунків до повного виконання Сторонами своїх обов`язків, визначених цим договором.

Позиція Верховного Суду

28. Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді -доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та заперечення, викладенні у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

29. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

30. Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині 3 ст. 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

31. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

32. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

33. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

34. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

35. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

36. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

37. За приписами ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

38. Статтею 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. Об`єктом оренди може бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення). До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частини 1, 3, 6).

39. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України).

40. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

41. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (ст. 762 ЦК України).

42. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.

43. Частиною першою статті 764 ЦК України унормовано, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

44. Згідно із частиною четвертою статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

45. Зазначені норми визначають можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

46. Отже, суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні.

47. У контексті наведених норм також варто зауважити, що чинне законодавство не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має направлення такої заяви у межах встановленого законом строку та її зміст, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, а також на повернення орендованого майна.

48. У постанові Верховного від 21.03.2024 у справі № 910/6947/22, Суд зазначив, що: - суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні; - відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і в такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором; - правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у ст. 764 ЦК України, спрямоване на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища; - заява орендодавця про припинення договору оренди після закінчення строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абз. 3 ч. 3 ст. 202 ЦК України; - настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

49. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.

50. Як вбачається з матеріалів справи судами встановлено, що в умовах договору сторонами погоджено, що:

- строк оренди може бути скорочено або продовжено лише за згодою Сторін, шляхом підписання додаткової угоди, яка буде невід`ємною частиною цього Договору (п. 6.2);

- зміни в цей договір набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві (п.8.4);

- правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладенням виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, а також застосованими до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості (п. 9. 1).

51. Розглядаючи спір у справі суди проаналізувавши положення договору, та застосовувавши системно умови пунктів 6.2, 8.4., 9.1 договору, зробили висновок, що за наявності згоди сторін до спірних правовідносин може бути застосована ч. 4 ст. 284 ГК України та стаття 764 ЦК України, оскільки договір, відносно укладення додаткової угоди, допускає застосування інших законодавчих норм, в тому числі щодо пролонгації договору.

52. З урахуванням вищезазначеного, суди враховуючи в сукупності дії сторін щодо продовження правовідносин (прийняття виконання наданих послуг оренди, прохання зменшення орендної плати, наміру уточнення найменування сторони, звернення із бюджетними запитами щодо фінансування договору, фактичне використання приміщення, споживання комунальних послуг) та фактичне волевиявлення сторін щодо згоди на продовження користування майном, а також той факт, що правовідносини продовження дії договору письмово зафіксовані у вищенаведених листах та актах виконаних робіт, зробили висновок про поновлення строку дії договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 відповідно до ст. 764 ЦК України на строк, визначений пунктом 6.1. договору, тобто на два роки та два місяці з моменту прийняття приміщення.

53. Зважаючи на вказані обставини, встановивши наявність заборгованості відповідача перед позивачем, суди зродили висновок про наявність підстав для стягнення заборгованості з оплати орендної плати, з урахуванням пені, 3 відсотків річних та інфляційних втрат. До того ж суди скориставшись правом передбаченим положеннями ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, дослідивши та встановивши обставини необхідні для зменшення заявленого до стягнення розміру пені, зробили висновок про наявність підстав для зменшення пені до 10 %.

54. Зважаючи на вищезазначене касаційний суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову.

55. У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначав, що суди попередніх інстанцій частково задовольняючи позов, не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, від 14.11.2018 у справі № 924/195/16, від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, щодо наслідків закінчення строку договору оренди.

56. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності підстав, згідно п. 1 ч. 2 статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

57. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

58. Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовний критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

59. До того ж, касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.

60. Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

61. Проаналізувавши доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає, що такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.

62. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 - № 910/11131/19, Верховний Суд вказав на наявність підстав для відступу від протилежної правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 14.11.2018 у справі № 924/195/16 та від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, на які посилається скаржник, та зазначив, що "зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди".

63. За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

64. Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.

65. Оскільки, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2021 із справи № 910/11131/19, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 924/195/16 та від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, отже, відсутні підстави для скасування судових рішень у справі з посиланням на неврахування правових висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду.

66. З огляду на вищезазначене не знайшли підтвердження доводи касаційної скарги щодо неврахування правових висновків, викладених у постановах від 14.11.2018 у справі № 924/195/16, від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17.

67. Крім того, скаржник у касаційній скарзі зазначає підставою касаційного оскарження п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, яким визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п. п. 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

68. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

69. У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

70. Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

71. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі№ 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

72. Водночас, необхідно зазначити, що правовий висновок - це відповідне тлумачення конкретної норми права щодо її застосування, сформований Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору.

73. Як вбачається із доводів касаційної скарги, скаржник просить відступити від висновків Верховного Суду, викладених у п. 6.10., 6. 11 постанови від 22.09.2023 у справі № 904/2275/22, що: " 6.10. Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні. 6.11. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і в такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Застосування принципу "мовчазної згоди" при поновленні договору оренди фактично означає, що таке поновлення пов`язується не з волевиявленням сторін договору, а з сукупністю юридичних фактів, наведених у відповідних положеннях законодавства".

Крім того, скаржник просить відступити від висновків Верховного Суду, викладених у п 6.12, 6.13 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, що:" У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. 6.13. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.".

Також, скаржник просить відступити від правового висновку, викладеного у п. 6.17. ( скаржником вказано 6.13., згідно постанови це п. 6.17) постанови Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 921/163/19, що:" Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 Цивільного кодексу України та частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу."

74. Обґрунтовуючи підстави для відступлення від вказаних правових висновків, скаржник зазначає, що: у Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради були відсутні повноваження на продовження зазначеного договору на новий строк. Станом на лютий 2024 року кошти на продовження дії договору оренди приміщення, Запорізькою міською радою виділені не були. Позивачу були відомі та зрозумілі обставини відсутності фінансування. Відповідач своєчасно сплачував орендовані платежі протягом дії договору оренди. А відсутність бюджетного фінансування та невикористання приміщення за призначенням стало причиною заперечення відповідача проти продовження договору. Відповідач добросовісно сподівався на п. 6.2. договору, щодо продовження строку оренди договору за погодженням сторін.

75. Проаналізувавши доводи касаційної скарги, касаційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

76. Як встановлено судами попередніх інстанцій договір продовжено з урахуванням положень договору та ст. 764 ЦК України, при цьому, судами встановлено, що між сторонами відбувалась переписка, зокрема, щодо прийняття виконання наданих послуг оренди, прохання зменшення орендної плати, наміру уточнення найменування сторони (з урахуванням повноважень), звернення із бюджетними запитами щодо фінансування договору, фактичного використання приміщення, споживання комунальних послуг тощо, а тому сторони договору були обізнані щодо прав і обов`язків у орендних правовідносинах. Крім того, пролонгація договору відбулась з урахуванням положень ст. 764 ЦК України та зважаючи на те, що сторони договору не вчиняли дій, які б свідчили про припинення орендних правовідносин. Так, відповідачем або уповноваженим органом не було подано заяви, з урахування положень 764, 784, 785 ЦК України, про припинення орендних правовідносин, більше того сторонами договору протягом 2023 року підписувались акти наданих послуг оренди, відповідач не вказував, що звільнив приміщення або передав його орендодавцю відповідно до вимог законодавства. Тобто, фактично відповідачем або уповноваженою особою відповідача не було вчинено жодних дій на припинення орендних правовідносин. З урахуванням зазначеного суди зробили висновок, що зважаючи на умови договору та положення ст. 764 ЦК України договір є продовженим.

77. Так, частинами 1, 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

78. Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

79. Отже, в даному випадку відсутні будь які об`єктивні обставини вважати, що дії відповідача свідчили про намір припинити орендні правовідносини.

80. З урахуванням вищезазначеного, колегія судів вважає, що судами правильно застосовано положення ст. 764 ЦК України, зважаючи на встановлені обставини справи та дії сторін у орендних правовідносинах, тому суди зробили правильний висновок про продовження орендних правовідносин та наявність підстав для частково задоволення позову. Тоді як, доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів та встановленні нових обставин, що в силу приписів статті 300 ГПК України, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86 ГПК України.

81. Таким чином, суд не вбачає підстав для відступу від правових висновків, на які вказує скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження передбачених п. 2 ч.2 ст. 287 ГПК України.

82. Крім того скаржник посилаючись на пункт 3 частини 2 ст. 287 ГПК України, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, "коли у орендаря, який орендує майно не комунальної та державної власності відсутня можливість використовувати орендоване майно за призначенням з незалежних від нього причин, а мета оренди становить суспільний інтерес".

83. У разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також, наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

84. Проаналізувавши доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

85. Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

86. Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

87. Сторони не обмежені вправі заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь який час протягом всього строку дії такого договору (аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справах №906/742/18, № 906/743/18, № 906/746/18, від 16.07.2019 у справі №906/744/18, від 13.08.2019 у справі № 906/740/18, від 21.02.2022 у справі № 910/17533/20, від 02.02.2022 у справі № 914/1598/20).

88. Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 ЦК України, спрямоване на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 921/163/19).

89. Як вбачається з доводів касаційної скарги, скаржником фактично поставлено Суду питання як діяти якщо «відсутня можливість використовувати орендоване майно за призначенням з незалежних від нього причин, а мета оренди становить суспільний інтерес».

90. З урахуванням зазначеного, в даному випадку для запобігання виникненню спору у справі, саме скаржнику необхідно було визначитись чи він потребує продовження орендних правовідносин чи все ж таки вважає необхідним припинити такі правовідносини, оскільки, зважаючи на положення цивільного законодавства, дії як з припинення так із продовження орендних правовідносин залежать виключно від волевиявлення сторони таких правовідносин і ніхто не вправі впливати на таке волевиявлення. Разом з цим, як зазначалось протягом правовідносин відповідачем не було вчинено однозначних дій які б свідчили про припинення правовідносин.

91. Водночас, касаційним судом враховано, що скаржником не зазначено конкретної правової норми щодо якої відсутній правовий висновок, а положення ст. 764 ЦК України судами застосовано правильно.

92. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

93. Таким чином, відповідач у поданій касаційній скарзі належним чином не обґрунтував і не довів, щодо яких положень законодавства відсутній правовий висновок і як таке застосування може спростувати висновок судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову.

94. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, в даному випадку, колегія суддів не вважає за необхідне закрити касаційне провадження на підставі пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України, щодо підстав касаційного оскарження передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

95. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

96. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 309 ГПК України).

97. Враховуючи викладене, касаційну скаргу Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради залишити без задоволення, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024 та рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24, необхідно залишити без змін.

Судові витрати

98. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024 та рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй