ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2025 р. Справа №914/1836/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Н.М. Кравчук О.І. Матущака,

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Казимира Андрія Олеговича б/н від 31.10.2024 (вх. № 01-05/3114/24 від 01.11.2024)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.10.2024 (м. Львів, суддя С.М. Коссак)

у справі № 914/1836/24

за позовом фізичної особи-підприємця Казимира Андрія Олеговича, м. Львів

до відповідача фізичної особи-підприємця Олейнюк - Пухняк Оксани Романівни, м. Львів

про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Казимир Андрій Олегович звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Олейнюк - Пухняк Оксани Романівни про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно поданих позивачем платіжних доручень №46 від 15.01.2024р., №47 від 22.01.2024р., №48 від 22.01.2024р., №49 від 30.01.2024р., ним перераховано на банківський рахунок Відповідача кошти в сумі 105 000,00 грн. із призначенням платежу: «часткова оплата за послуги зг. рах. №1 від 11 січня 2024р. без ПДВ». Позивач зазначає, що, між Позивачем та Відповідачем жодних договорів не укладалось і таких не існує, жодних рахунків Позивач від Відповідача не отримував, у тому числі вказаного у призначенні платежу та зобов`язання щодо зазначених коштів між останніми не виникали, а тому кошти в сумі 105 000,00 грн були сплачені Позивачем помилково, що свідчить про безпідставність набуття останніх Відповідачем.

Позивачем 22.07.2024 року на адресу Відповідача надіслано вимогу від 19.06.2024 року про повернення сплачених сум, яка Відповідачем залишена без відповіді та реагування.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.10.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановлено, що позивачем добровільно перераховано суму коштів у розмірі 105 000,00 грн., згідно платіжних доручень №46 від 15.01.2024 року на суму 60 000,00 грн., №47 від 22.01.2024 року на суму 25 000,00 грн., №48 від 22.01.2024 року на суму 5000,00 грн., №49 від 30.01.2024 року на суму 15 000,00 грн., на банківський рахунок відповідача - ФОП Олейнюк-Пухняк О.Р. № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк», із призначенням платежу: «часткова оплата за послуги зг. рах. №1 від 11 січня 2024р. без ПДВ».

Відтак, місцевий суд вказує, що знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме протягом січня місяця 2024 року, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 4 платежі. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є «часткова оплата за послуги зг. рах. №1 від 11 січня 2024р. без ПДВ». Отже позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти, оскільки сам стверджує, і це підтверджено матеріалами справи, про відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом місяця, регулярно, відтак його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За таких обставин, суд враховуючи доктрину venire contra factum proprium, керуючись правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 105 000,00грн.

Не погодившись з даним рішенням суду фізична особа-підприємць Казимир Андрій Олегович звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 31.10.2024 (вх. № 01-05/3114/24 від 01.11.2024) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 07.10.2024, прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

На переконання апелянта, з урахуванням фактичних обставин справи, наявні підстави для висновку, що відповідач без відповідної правової підстави отримав належне позивачу майно - грошові кошти у розмірі 105 000 грн, доказів зворотнього відповідачем не доведено, а також доказів повернення позивачу вказаних грошових коштів відповідачем не надано, а матеріали справи не містять.

Відтак, апелянт вказує, що вимога позивача про стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 105 000 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідач будучи обізнаним про поданий до нього позивачем позов про стягнення коштів отриманих без достатньої правової підстави, доказів того, що грошові кошти в сумі 105 000 грн були отримані ним від позивача на відповідній правовій підставі (на виконання умов договору, рішення суду, відповідно до закону, тощо) не надав. Матеріали справи не містять також і листування між позивачем, відповідачем щодо сплати позивачем за будь-яку третю особу 105 000 грн в рахунок погашення боргів чи на умовах уступки права вимоги або переведення боргу, тощо.

Разом з тим, скаржник вказує, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду є безпідставним, так як у вказаних справах висновки були зроблені за інших предметів і підстав позовів та, відповідно, встановлено інші фактичні обставини, а отже, правовідносини не є подібними у порівняні зі справою, яка переглядається апеляційним господарським судом.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 26.10.2019 у справі № 520/4210/18, від 20.03.2019 у справі № 753/20633/15-ц, на які також посилається скаржник у касаційній скарзі.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами першою, четвертою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина перша статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень наведених норм ЦК України в сукупності з нормою частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №753/20633/15-ц.

Позиція позивача базується на відсутності договірних правовідносин з відповідачем, а відтак, безпідставності перерахованих коштів. Відповідач доказів зворотнього суду не надав.

Так, судом встановлено, що згідно доданих до позовної заяви платіжних доручень №46 від 15.01.2024 року на суму 60 000,00 грн., №47 від 22.01.2024 року на суму 25 000,00 грн., №48 від 22.01.2024 року на суму 5000,00 грн., №49 від 30.01.2024 року на суму 15 000,00 грн., позивачем - ФОП Казимир А.О. позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача - ФОП Олейнюк-Пухняк О.Р. № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк» кошти в загальній сумі 105 000,00 грн. (копії платіжних доручень знаходяться в матеріалах справи) із призначенням платежу: «часткова оплата за послуги зг. рах. №1 від 11 січня 2024р. без ПДВ».

Позивач стверджує, що ним та відповідачем жодних договорів не укладалось і таких не існує, жодних рахунків позивач від відповідача не отримував, у тому числі вказаного у призначенні платежу та зобов`язання щодо зазначених коштів між останніми не виникали, а тому кошти в сумі 105 000,00 грн були сплачені та призначення платежу вказано позивачем помилково, що свідчить про безпідставність набуття останніх відповідачем.

Позивачем 22.07.2024 року на адресу відповідача надіслано вимогу від 19.06.2024 року про повернення (сплату) вищевказаних сум, яка відповідачем залишена без відповіді та реагування.

Разом з тим, відповідач будучи обізнаним про поданий до нього позивачем позов про стягнення коштів отриманих без достатньої правової підстави, доказів того, що грошові кошти в сумі 105 000, 00 грн були отримані ним від позивача на відповідній правовій підставі (на виконання умов договору, рішення суду, відповідно до закону, тощо) не надав.

Матеріали справи також не містять листування між позивачем, відповідачем щодо сплати позивачем за будь-яку третю особу в рахунок погашення боргів чи на умовах уступки права вимоги або переведення боргу, тощо.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 75 ГПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17 вказав, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відтак, всупереч вищенаведеному, відповідачем будь-яких доказів наявності між сторонами договірних правовідносин не надано, обставин стосовно наявності правової підстави для перерахування спірних коштів не доведено, а тому грошові кошти, сплачені позивачем, мають бути йому повернуті як безпідставно набуті відповідно до положень статті 1212 ЦК України. (Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.09.2024 у справі № 909/794/23).

При цьому колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до частини четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Проте відповідач під час розгляду справи не скористався всіма процесуальними можливостями щодо доведення інших обставин справи, крім тих, які встановлені судом.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що суд першої інстанції, встановивши відсутність доказів наявності між сторонами договірних правовідносин, дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, рішення Господарського суду Львівської області від 07.10.2024 у справі № 914/1836/24 не ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підлягає скасуванню.

Згідно з положеннями частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи усе вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Господарського суду Львівської області від 07.10.2024 у справі №914/1836/24 в порядку статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати

Згідно з положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з правилами частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок того, що позивач самостійно, безпідставно сплачував відповідачу грошові кошти, колегія суддів вважає за необхідне покласти на позивача судові витрати в розмірі 3 028, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 4 548, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Казимира Андрія Олеговича б/н від 31.10.2024 (вх. № 01-05/3114/24 від 01.11.2024) задоволити.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 07.10.2024 у справі № 914/1836/24 скасувати. Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Олейнюк - Пухняк Оксани Романівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Казимира Андрія Олеговича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 105 000, 00 грн безпідставно отриманих коштів.

3. Судові витрати в розмірі 3 028, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 4 548, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

4.Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак