ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2025 р. Справа №914/1739/24

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького б/н 03.01.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/42/25 від 03.01.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2024 (суддя З.В. Горецька)

у справі № 914/1739/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Алькор(надалі ТзОВ ФК Алькор), м. Дніпро

до відповідача-1: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (надалі СТзОВ ім. Данила Галицького), с.Віжомля, Яворівський р-н, Львівська обл.

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф Корми (надалі ТзОВ Агролайф Корми), с. Давидів, Львівський р-н, Львівська обл.

про: стягнення заборгованості,

за участі представників:

від позивача (в режимі відеоконференції): Пітюренко Є.В.;

від відповідача-1 : не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ ФК Алькор звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до СТзОВ ім. Данила Галицького та до ТзОВ Агролайф Корми про стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 заборгованості за договором фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023 у розмірі 620 783,63 грн., що складається з: заборгованості по відшкодуванню вартості предмета лізингу та відшкодування комісії у розмірі 565 459,00 грн., індексацій не збільшення у розмірі 6 677,24грн., 3 % річних в сумі 4 745,10 грн. та пеня у розмірі 43 902,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачами умов договору фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023 з врахуванням договору поруки № ПЛ.-23/310/1від 06.11.2023, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 565 459,00 грн. На основну суму заборгованості нараховано 3% річних, пеню та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2024 у справі №914/1739/24 (суддя З.В. Горецька) позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького та Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф корми на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Алькор заборгованість за договором фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023 у розмірі 620 619,63 грн., з яких: 565 459,00 грн. заборгованість з відшкодування вартості предмета лізингу та комісії; 6 677,24 грн. інфляційних втрат; 4 730,13 грн. 3% річних; 43 753,26 грн. пені. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Алькор судовий збір в розмірі 4 654,65 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф корми на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Алькор судовий збір 4 654,65 грн.

При ухваленні вказаного рішення суд встановив, що відповідач-1 порушив умови договору фінансового лізингу в частині своєчасного та повного проведення розрахунку з позивачем відповідно до графіку лізингових платежів. Відповідач-2, як поручитель за відповідача-1 згідно договору фінансового лізингу, також не виконав свої зобов`язання з погашення заборгованості. Суд зазначив, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнав позовні вимоги в частині основної заборгованості, відтак, суд дійшов висновку, що солідарному стягненню з відповідачів підлягає 565 459,00 грн., з яких 462 834,00 грн. відшкодування вартості об`єкта лізингу та 102 625,00 грн. комісії. Водночас, суд, перевіривши розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних погодився з наданим відповідачем-1 контрозрахунокм 3% річних та пені та дійшов висновку, що позовні вимоги в частині 3% річних підлягають задоволенню в розмірі 4 730,13 грн. та пені в сумі 43 753,26 грн., в частині 3 % річних в сумі 14,97 грн. та пені в сумі 149,03 грн. відмовив за безпідставністю. Щодо заявленого відповідачем-1 клопотання про зменшення штрафних санкцій на 90%, суд зазначив, що, укладаючи з позивачем договір, який містить умови щодо стягнення штрафних санкцій у разі порушення строків оплати, відповідач-1, беручи на себе відповідні зобов`язання, діючи вільно і на власний розсуд, мав усвідомлювати наслідки несвоєчасного проведення такої оплати. Водночас, матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави суду скористатись правом для зменшення розміру штрафних санкцій.

Не погоджуючись з даним рішенням в частині стягнути штрафних санкцій, СТзОВ ім. Данила Галицького звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині стягнення з відповідачів суми санкцій, яка складається з 3 % річних та пені та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зменшити розмір санкцій на 90 %.

Скаржник вважає рішення суду першої інстанції ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права. Зокрема зазначає, що СТзОВ ім. Данила Галицького є підприємством сільськогосподарської промисловості, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Товариство отримує прибуток за рахунок реалізації вирощеної продукції. Однак, на сьогоднішній день виникло скрутне фінансове становище, у зв`язку із зниженням реалізації продукції Товариства, зниженням ціни на таку продукцію, проведенням посівної кампанії 2024 року, значним ростом цін на мінеральні добрива та насіння. Одночасно повідомляє, що СТзОВ імені Данила Галицького в жодному разі не відмовляється від прийнятих на себе зобов`язань згідно укладеного договору між сторонами. Звертає увагу, що доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах позивачем суду не надано, у зв`язку з чим для позивача не матиме негативних наслідків позбавлення його можливості стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та % річних у повному розмірі, заявленому до стягнення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою. Зокрема зазначає, що відповідач-1, покликаючись на скрутне матеріальне становище, не наводить обставин, які б заважали вже більш як пів року здійснити реалізацію сільськогосподарської продукції про яку він зазначає. Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що розмір штрафних санкцій є співмірним розміру основного боргу та не є надмірно великим. Якщо здійснити прості математичні розрахунки, то можна прийти до висновку, що штрафна санкція відповідно до рішення суду першої інстанції становить 8,57% від тіла заборгованості, що є співмірним та не є надмірним тягарем. Просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-2 не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечив про доводів, наведених скаржником у поданій апеляційній скарзі.

Відповідачі не делегували уповноважених представників в судове засідання, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронних листів, складеними відповідальним працівником Західного апеляційного господарського суду.

Представник відповідача-1 14.04.2025 подав через систему «Електронний суд» повторно клопотання (вх. № ЗАГС 01-04/2942/25), в якому просив відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через зайнятість уповноваженого представника в інших судових засіданнях.

Колегія суддів зауважує, що Західний апеляційний господарський суд відкладав розгляд справи ухвалою від 18.03.2025 з метою забезпечення принципу змагальності судового процесу та рівності його учасників перед законом і судом та задовільняв клопотання представника відповідача-1 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через зайнятість уповноваженого представника в інших судових засіданнях.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Враховуючи практику Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини з даного питання, й те, що явка сторін у справі не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності уповноважених представників відповідачів у справі.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

06.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Алькор (Лізингодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №Л-23/310/1. 06.11.2023 сторонами підписано додаток №1 Специфікація об`єкта лізингу №1, додаток №2 Додаткові умови фінансового лізингу №1, додаток №3 Графік платежів №1, додаток №4 Визначення нормального зносу до договору фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023.

Об`єктом лізингу є багатоцільовий універсальний агрегат для обробки ґрунту та передпосівної підготовки Rubin 10/600 КUА, 2022 року випуску, передачу якого в фінансовий лізинг узгоджено Лізингодавцем та Лізингоодержувачем у додатку №1 від 06.11.2023 Специфікація об`єкта лізингу №1 до договору фінансового лізингу.

Додатковою угодою №1 від 05.12.2023 до договору фінансового лізингу був змінений та встановлений уточнений Графік лізингових платежів з оплати відшкодування предмета лізингу та відшкодування комісії, який був розподілений на 24 платежі, які підлягали оплаті у період з 10.01.2024 по 10.12.2025, та платіж по викупу у розмірі 1 200,00 грн. станом на 10.12.2025. Загальна сума платежів на користь Лізингодавця за весь період оплати за Графіком лізингових платежів склав 3 415 052,00 грн.

Пунктом 8.5 договору фінансового лізингу сторони погодили, що у разі прострочення здійснення лізингового платежу Лізингоодержувач сплачує: a) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми чергового платежу, який був прострочений, за кожний день затримки платежу; при цьому сторони в порядку передбаченому ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України погодили встановити строк нарахування неустойки за даним договором до 6 (шість) місяців; b) 3 % відсотки річних в порядку передбаченому ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

З метою забезпечення виконання зобов`язань Лізингоодержувача за договором фінансового лізингу, 06.11.2023 між ТзОВ Фінансова Компанія Алькор (Лізингодавець/Кредитор), ТзОВ Агролайф Корми (Поручитель) та СТзОВ ім. Данила Галицького (Лізингоодержувач) було укладено договір поруки №ПЛ-23/310/1.

Відповідно до п. 1.1 договору Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Кредитором в повному обсязі солідарно з Лізингоодержувачем відповідати за виконання Лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед Кредитором, які випливають з умов договору фінансового лізингу № Л-23/310/1 від 06.11.2023, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу № Л-23/310/1 від 06.11.2023, укладеного між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем.

Об`єкт лізингу був придбаний Лізингодавцем на підставі укладеного між ТзОВ «Компанія ЛАН» (Постачальник) та ТзОВ Фінансова Компанія Алькор (Покупець) договору поставки сільськогосподарської техніки №061123-01-Т від 06.11.2023 з Специфікацією від 06.11.2023, додатковою угодою №1 від 05.12.2023 та Специфікацією від 05.12.2023.

Згідно з п. 1.4 договору поставки сільськогосподарської техніки придбання товару здійснюється Покупцем для подальшої передачі у фінансовий лізинг третій особі - Сільськогосподарському товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, відповідно до договору фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023, укладеного між Лізингоодержувачем і Покупцем.

Продавець передав товар Покупцю відповідно до видаткової накладної №051223-01 від 05.12.2023 та акта приймання-передачі №051223-01 від 05.12.2023. Вартість товару, що є об`єктом лізингу, оплачена Покупцем на користь Продавця у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією №235 від 28.11.2023 на суму 866 271,00 грн. та платіжною інструкцією №252 від 11.12.2023 на суму 1 996 449,00 грн.

Об`єкт лізингу було передано відповідачу-1 згідно акта прийому-передачі №1 від 05.12.2023, який є додатком №5 до договору фінансового лізингу та видаткової накладної №10 від 05.12.2023.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач-1 (Лізингоодержувач) порушив умови договору фінансового лізингу в частині своєчасного та повного проведення розрахунку з позивачем (Лізингодавцем) відповідно до Графіку лізингових платежів. Порушені зобов`язання по оплаті платежів з відшкодування вартості об`єкта лізингу за платежами у Графіку лізингових платежів №3, №4, №5, №6, які станом на 03.07.2024 залишились повністю не сплаченими, а також порушені зобов`язання по оплаті платежів з відшкодування комісії за платежами у Графіку лізингових платежів №4, №5, №6 які станом на 03.07.2024 залишились повністю не сплаченими та платіж №3 сплачений з прострочення більш ніж 90 днів тільки 01.07.2024.

За період з 24.11.2024 по 03.07.2024 відповідач-1 сплатив на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 1 346 798,00 грн. Станом на 03.07.2024 загальна сума заборгованості з прострочених платежів за договором фінансового лізингу складає 565 459,00 грн., з яких прострочена до оплати заборгованість з відшкодування вартості об`єкта лізингу складає 462 834,00 грн. та заборгованість з відшкодування комісії 102 625,00 грн.

Позивач надіслав відповідачу-1 вимогу про погашення заборгованості №06062024/1 від 06.06.2024 з розрахунком заборгованості. Доказами відправлення є опис вкладення, фіскальний чек від 06.06.2024 та накладна №583 від 06.06.2024. Вимога отримана 18.06.2024. Станом на дату подання позовної заяви відповідач-1 частково сплатив борг 01.07.2024 у розмірі 69 654,00 грн. в частині відшкодування комісії.

Відповідач-2, як поручитель за відповідача-1 за договором фінансового лізингу, також не виконав свої зобов`язання з погашення заборгованості.

Пунктом 3.1 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання Лізингоодержувачем зобов`язань за договором фінансового лізингу Кредитор звертається до Поручителя з письмовим повідомленням про факт порушення Лізингоодержувачем зобов`язань за договором фінансового лізингу з викладення змісту порушення, та з вимогою до Поручителя виконати забезпечене цим договором зобов`язання за Лізингоодержувача, а Поручитель зобов`язується виконати таку вимогу Кредитора протягом 10 робочих днів з моменту отримання такого повідомлення.

Позивач звернувся до відповідача-2 з повідомленням №06062024/2 від 06.06.2024 згідно договору поруки №ПЛ-23/310/1 від 06.11.2023 про наявність боргу за договором фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023, додавши розрахунком заборгованості, що підтверджується описом вкладення, фіскальним чеком від 06.06.2024 та накладною №591 від 06.06.2024. Повідомлення отримано відповідачем-2 12.06.2024.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до пункту 1 статті 1 Закону України Про фінансовий лізинг фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пункти 1 та 2 статті 16 Закону України Про фінансовий лізинг унормовано, що лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором.

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами даної господарської справи підтверджено, що відповідач-1 порушив умови договору фінансового лізингу в частині своєчасного та повного проведення розрахунку з позивачем відповідно до Графіку лізингових платежів. Порушені зобов`язання по оплаті платежів з відшкодування вартості об`єкта лізингу за платежами у Графіку лізингових платежів №3, №4, №5, №6, які станом на 03.07.2024 залишились повністю не сплаченими, а також порушені зобов`язання по оплаті платежів з відшкодування комісії за платежами у Графіку лізингових платежів №4, №5, №6 які станом на 03.07.2024 залишились повністю не сплаченими та платіж №3 сплачений з прострочення більш ніж 90 днів тільки 01.07.2024.

В ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за період з 24.11.2024 по 03.07.2024 відповідач-1 сплатив на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 1 346 798,00 гривень. Станом на 03.07.2024 загальна сума заборгованості з прострочених платежів за договором фінансового лізингу складає 565 459,00 грн., з яких прострочена до оплати заборгованість з відшкодування вартості об`єкта лізингу складає 462 834,00 грн. та заборгованість з відшкодування комісії 102 625,00 грн.

Відповідач-2, як поручитель за відповідача-1 за договором фінансового лізингу, також не виконав свої зобов`язання з погашення заборгованості.

При цьому, відповідач-1 визнав позовні вимоги в частині основної заборгованості та солідарному стягненню з відповідачів 565 459,00 грн., з яких 462 834,00 грн. відшкодування вартості об`єкта лізингу та 102 625,00 грн. комісії, які обгрунтовано задоволено судом першої інстанції та скаржником в цій частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Під час апеляційного перегляду даної справи, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення норм процесуального права або неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому не реалізовує надане ч. 4 ст. 269 ГПК України право на вихід за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного перегляду є правильність застосування судом першої інстанції положень ст. 551 ЦК України щодо зменшення заявленого позивачем розміру штрафних санкцій на 90 %.

Пункти 4 та 5 статті 20 Закону України Про фінансовий лізинг передбачають право Лізингодавця стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства та вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, у тому числі оплати ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу, та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище, пункт 8.5 договору фінансового лізингу № Л-23/310/1від 06.11.2023 сторони погодили, що у разі прострочення здійснення лізингового платежу Лізингоодержувач сплачує: a) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми чергового платежу, який був прострочений, за кожний день затримки платежу; при цьому сторони в порядку передбаченому ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України погодили встановити строк нарахування неустойки за даним Договором до 6 (шість) місяців; b) 3 % відсотки річних в порядку передбаченому ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Стаття 553 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Стаття 554 Цивільного кодексу України встановлює правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пункт 1 статті 543 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

У заявлених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 3 % річних в сумі 4 745,10 грн., пеню у розмірі 43 902,29 грн. та інфляційні нарахування в сумі 6 677,24 грн.

Місцевий господарський суд, в межах визначених позивачем періодів, з врахуванням поданого відповідачем-1 контррозрахунку штрафних санкцій провів перерахунок заявлених до стягнення сум та дійшов висновку, що не підлягає задоволенню 14,97 грн. 3% річних та 149,03 грн. пені. В решті інфляція, пеня та 3% річних підставні та підлягають солідарному стягненню з відповідачів.

Суд апеляційної інстанції ,розглянувши проведений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань, 3% річних та пені, з врахуванням вимог наведеного вище законодавства та умов укладеного між сторонами у справі правочину, перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку, вважає його арифметично правильним.

Щодо заявленого відповідачем-1 клопотання про зменшення штрафних санкцій на 90 %, колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 в якості обґрунтування обставин зменшення штрафних санкцій на 90 % покликається на знаходження Товариства у важкому фінансовому становищі. Зокрема, зазначає, що СТзОВ імені Данила Галицького є підприємством сільськогосподарської промисловості, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Товариство отримує прибуток за рахунок реалізації вирощеної продукції. Однак, на сьогоднішній день виникло скрутне фінансове становище у зв`язку із зниженням реалізації продукції підприємства, зниженням ціни на таку продукцію, проведенням посівної кампанії 2024 року, значним ростом цін на мінеральні добрива та насіння. При цьому відповідач-1 наголошує, що не відмовляється від прийнятих на себе зобов`язань згілдно укладеного між сторонами договору.

Як слушно зауважив суд першої інстанції, укладаючи з позивачем договір, який містить умови щодо стягнення штрафних санкцій у разі порушення строків оплати, відповідач-1 беручи на себе відповідні зобов`язання, діючи вільно і на власний розсуд, мав усвідомлювати наслідки несвоєчасного проведення такої оплати.

Відповідно до ст. 3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

З аналізу даних правових норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Також слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно із вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як видно з матеріалів справи, надаючи оцінку клопотанню відповідача-1 про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, місцевий господарський суд врахував, що матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави суду скористатись правом для зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідач-1 не довів належними доказами виключних обставин для зменшення розміру штрафних санкцій. Покликаючись на скрутне матеріальне становище відповідач-1 не наводить обставин, які б заважали вже більш як пів року здійснити реалізацію сільськогосподарської продукції про яку він зазначає.

Колегія суддів також враховує, що розмір штрафних санкцій є співмірним розміру основного боргу та не є надмірно великим, штрафна санкція відповідно до рішення суду першої інстанції становить 8,57% від тіла заборгованості, що є співмірним та не є надмірним тягарем.

У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 ВП ВС виснувала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення (правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.03.2025 справа №915/303/23).

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги та жодним чином не спростовують висновків, наведених в рішенні Господарського суду Львівської області від 09.12.2024 року у справі № 914/1739/24.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

у х в а л и в:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2024 року у справі №914/1739/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук