ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2025 р. Справа№ 910/10549/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024

у справі № 910/10549/24 (суддя Демидов В.О.)

за позовом заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДБІЛДІНГ"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

27.08.2024 в системі «Електронний суд» Господарського суду міста Києва заступником керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач; Департамент економіки та інвестицій; Департамент) сформовано позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДБІЛДІНГ» (в подальшому - відповідач; ТОВ «БУДБІЛДІНГ») про стягнення 18 578 941,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч вимог законодавства не виконано обов`язок щодо сплати коштів для створення і розвитку інфраструктури міста Києва (листи Департаменту економіки та інвестицій КМДА від 11.03.2024 № 050/08-1052, від 16.04.2024 № 050/08-1600).

З огляду на що Прокурор просив господарський суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДБІЛДІНГ» до бюджету міста Києва на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 18 578 941,72 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10549/24; залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-13057-7" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (скорочено - третя особа; ТОВ "АТП-13057-7").

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що при зверненні до господарського суду з відповідним позовом заступником керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва було дотримано вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та подано позову заяву до суду в інтересах держави у зв`язку з невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави. Крім того, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них.

Також місцевий господарський суд висновувався про те, що згідно з інформацією, наведеною у дозволі та сертифікатах готовності, які наявні у матеріалах справи, замовником будівництва є ТОВ «АТП-13057-7». Будь-яких доказів зміни замовника або ж передачі його функцій іншій особі з належним повідомленням про такі зміни органу державного архітектурно-будівельного контролю сторонами не надано. Більше того, матеріалами справи підтверджується, що у всіх дозвільних документах щодо об`єкта будівництва житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15, в Оболонському районі м. Києва, замовником визначено саме ТОВ «АТП-13057-7». Крім того, згідно з п. 9.3.5 договору, на який посилається Прокурор в обґрунтування позовних вимог, сторона-2 (відповідач) зобов`язана нести всі витрати, які має понести сторона-1 (третя особа) у зв`язку із пайовою участю сторони-1 у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, зокрема, але не виключно, у зв`язку із будівництвом дитячих садків, навчальних закладів, закладів надання медичної допомоги, доріг загального користування, під`їзних доріг, облаштування дитячих майданчиків тощо, як цього вимагає законодавство України та буде закріплено у відповідному договорі. Водночас матеріали справи не містять жодних договорів, укладених між позивачем, відповідачем та третьою особою, про сплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, де було б передбачено додаткову відповідальність відповідача. Також положеннями п. 5.1.23 договору від 08.07.2016, в редакції додаткового договору від 14.05.2017, передбачено обов`язок компенсувати ТОВ «АТП-13057-7» грошові кошти, які те сплатило або зобов`язано сплатити за договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. В той же час договір про пайову участь ТОВ «АТП-13057-7» не укладався та грошові кошти не сплачувалися. Разом з тим, зобов`язання щодо відшкодування витрат або їх компенсації, які виникають у ТОВ «АТП-13057-7» та ТОВ "БУДБІЛДІНГ", ніяким чином не породжують і не встановлюють обов`язки відповідача перед позивачем, оскільки позивач не є стороною цього договору та у договорі відсутні положення, що передбачають право позивача вимагати у відповідача сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Тому, за висновками суду 1-ої інстанції, заступник керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва звернувся до суду з вказаним позовом до неналежного відповідача.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Київська міська прокуратура (по тексту - апелянт; скаржник) звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права (Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», ст.ст. 618, 619, 1212 ЦК України) та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 2, 7, 13, 73-80, 236, 237, 238 ГПК України).

Апелянт зазначає, що як вбачається з правовідносин, зазначених в позові, наявні усі умови, які свідчать про набуття (збереження) відповідачем майна (доходу) без достатньої правової підстави. По-перше, відповідач за результатами будівництва та здачі в експлуатацію житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15 в Оболонському районі м. Києва зберігає у себе майно у вигляді грошових коштів, які неминуче мали б вибути з його володіння на користь органу місцевого самоврядування. По-друге, збереження коштів у відповідача відбулось внаслідок їх недоотримання органом місцевого самоврядування. По-третє, відповідачем збережено майно у вигляді грошових коштів з підстав ухилення від їх сплати органу місцевого самоврядування, у той же час правові підстави для збереження вказаних грошових коштів у відповідача відсутні.

Скаржник вказує, що обов`язок сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів у ТОВ «АТП-13057-7» виник на підставі норм законодавства, оскільки останній є замовником будівництва, а субсидіарний обов`язок сплати вказаних коштів у ТОВ "БУДБІЛДІНГ" виник на підставі договору від 08.07.2016 № 1, укладеного з ТОВ «АТП-13057-7». Тому, як вважає апелянт, у даному випадку вбачаються достатні правові підстави для стягнення в судовому порядку з ТОВ "БУДБІЛДІНГ", як субсидіарного боржника, на користь Департаменту коштів в сумі 18 578 941,72 грн. Також скаржник звернув увагу, що вказані обставини в ході судового розгляду також наведені в поясненнях третьої особи - ТОВ «АТП-13057-7», яке підтвердило наявність двостороннього зобов`язання відповідача за договором.

За цих обставин, на думку апелянта, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 236-238 ГПК України не навів мотивів прийняття такого рішення, не дослідив та не з`ясував повно та всебічно обставини справи з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024 апеляційна скарга у справі № 910/10549/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24. Розгляд апеляційної скарги Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 призначено на 22.01.2025.

18.12.2024 до апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 - відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. ТОВ «БУДБІЛДІНГ» зазначає, що заявлена позивачем до відповідача як начебто замовника будівництва згідно закону вимога про стягнення коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту є необґрунтованою, оскільки відповідач не є замовником будівництва, а також відсутня пряма вказівка в законі про додаткову (субсидіарну) відповідальність відповідача перед позивачем, крім того не укладався договір між сторонами, що б передбачав таку відповідальність. ТОВ «БУДБІЛДІНГ» підкреслює й те, що зобов`язання щодо відшкодування витрат або їх компенсації, які виникають у ТОВ «АТП-13057-7» та ТОВ «БУДБІЛДІНГ», жодним чином не породжують і не встановлюють обов`язки відповідача перед позивачем, оскільки останній не є стороною цього договору та у договорі відсутні положення, що передбачають право позивача вимагати у відповідача сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Таким чином, відповідач вважає, що доводи позивача про наявність у відповідача на підставі договору № 1 від 08.07.2016 субсидіарної відповідальності щодо сплати коштів для створення і розвитку інфраструктури міста Києва є надуманими та не підтверджені жодним доказом, що свідчить про заявлення Прокурором позову до неналежного відповідача. А тому, на переконання ТОВ «БУДБІЛДІНГ», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заступник керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва звернувся до господарського суду з відповідним позовом до неналежного відповідача.

20.12.2024 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Департамент просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва задовольнити в повному обсязі. Так, Департамент вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення Господарський суд міста Києва не врахував, що умови договору свідчать про безпосередню участь ТОВ «БУДБІЛДІНГ» у статусі замовника будівництва у будівництві 5 черг, з яких ІІ (1, 2 п.к.) та IV (1 п.к.) черги вже збудовані на земельній ділянці з кадастровим номером :78:018:0010 за адресою: вул. Бережанська, 15, м. Київ, тобто повноваження із забудови та обов`язок зі сплати пайової участі наявні саме у ТОВ «БУДБІЛДІНГ». Позивач наголошує, що умовами договору про будівництво та купівлю-продаж майнових прав покладено на відповідача обов`язок не тільки компенсувати стороні-1 (третій особі), а й сплатити пайову участь у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Також, на думку позивача, ТОВ «БУДБІЛДІНГ» набуває повної цивільної, фінансової, адміністративної та іншої відповідальності щодо реалізації проекту забудови перед третіми особами. У разі порушення нею земельного, містобудівного чи іншого законодавства сторона-2 (відповідач) зобов`язана компенсувати стороні-1 (третій особі) накладені у встановленому законодавством України на сторону-1 штрафні санкції, пов`язані із допущеним стороною-2 порушенням (порушеннями) (пункт 3.4 договору).

В судовому засіданні 22.01.2025 судом оголошено перерву до 24.02.2025.

У зв`язку з повітряною тривогою, задля збереження життя і здоров`я та убезпечення відвідувачів, суддів та працівників апарату суду, враховуючи розпорядження голови Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 № 3, судове засідання, призначене на 24.02.2025, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 розгляд апеляційної скарги Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 призначено на 19.03.2025.

У судових засіданнях 19.03.2025 та 09.04.2025 судом оголошувалась перерва.

Представники апелянта та третьої особи в судовому засіданні 16.04.2025 вимоги апеляційної скарги підтримали та просили скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні 16.04.2025 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 16.04.2025 не з`явився. Про час та місце розгляду справи Департамент був повідомлений належним чином, що підтверджується даними з протоколу судового засідання від 09.04.2025 та розписки-повідомлення про оголошення перерви за вказану дату, де представник останнього був проінформований про дату наступного судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представника позивача обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність від позивача обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Судова колегія звертає увагу й на те, що письмових пояснень/відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходило, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників апелянта, позивача (надані в попередніх судових засіданнях), відповідача та третьої особи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, й одночасно наявності підстав для зміни мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 29.12.2017 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України ТОВ «АТП-13057-7» видано дозвіл № ІУ20 на виконання будівельних робіт із будівництва житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15, в Оболонському районі м. Києва.

В подальшому Державною архітектурно-будівельною інспекцією України зареєстровано та видано сертифікати про готовність до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів:

- № ІУ69 від 05.09.2021 (ІІ черга, 2-й пусковий комплекс);

- № ІУ83 від 14.09.2021 (ІІ черга, 1-й пусковий комплекс);

- № ІУ94 від 14.09.2021 (ІV черга, 1-й пусковий комплекс).

Згідно з інформацією, наведеною у вказаному дозволі та сертифікатах готовності, замовником будівництва є ТОВ «АТП-13057-7».

08.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТП-13057-7» (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДБІЛДІНГ» (сторона-2) укладено договір № 1 про будівництво та купівлю-продаж майнових прав (надалі - Договір), який викладений у новій редакції додатковим договором про внесення змін та доповнень до договору № 1 від 08.07.2016 від 14.05.2017 (далі - Додатковий договір).

Як вбачається з преамбули Додаткового договору, сторони уклали цей договір у зв`язку з наявністю наміру реалізувати проект забудови земельної ділянки з кадастровим номером :78:018:0010 за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська, 15.

Відповідно до п. 3.1 Договору (тут і далі в редакції Додаткового договору) предметом цього договору є надання стороною-1 виключних повноважень (функцій замовника будівництва) стороні-2 на виконання всіх дій, в тому числі на вчинення правочинів щодо закупівель товарів, робіт та послуг, укладання відповідних договорів та контролю за їх виконанням, що стосуються проектування, отримання дозвільних документів, будівництва та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом всіх об`єктів будівництва на земельній ділянці для реалізації проекту забудови, для набуття кожною із сторін у свою власність майнових прав на об`єкти нерухомого майна в об`єктах будівництва та об`єктів нерухомого майна відповідно до умов цього договору.

Укладанням цього договору сторона-1 надала повноваження стороні-2 здійснювати за власний рахунок функції замовника будівництва об`єкту, які визначені законодавством і належать стороні-1, а саме вчиняти інші дії, які замовник проектування та/або будівництва об`єктів будівництва зобов`язаний чи вправі вчинити відповідно до законодавства України, нормативних документів, договорів, інших правочинів чи на іншій підставі з метою належного проектування, будівництва та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів будівництва, в т.ч. компенсувати стороні-1 грошові кошти, які та сплатила або зобов`язана сплатити за договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (п. 5.1.23 Договору).

За умовами п. 5.2 Договору у випадку, якщо чинним законодавством не передбачена можливість одноособово стороною-2 укладати вищевказані у п. 5.1 Договору договори чи вчиняти відповідні дії, а така можливість передбачена спільно у обох сторін, то сторона-1 зобов`язана вчинити такі дії спільно зі стороною-2, а у випадку якщо чинним законодавством не передбачена можливість укладення обома сторонами вищевказаних у цьому пункті правочину договорів чи вчиняти відповідні дії, а така можливість передбачена виключно для сторони-1, то сторона-1 зобов`язана укласти відповідні договори та вчинити відповідні дії від свого імені, або надати визначеній стороною-2 особі довіреність на вчинення відповідних дій (в тому числі, але не виключно, на укладення відповідних договорів). При цьому у випадку, якщо чинним законодавством не визначено іншого, сторона-2 вправі самостійно визначати умови відповідних договорів та осіб, з котрими укладаються такі договори.

Сторона-2 несе всі витрати, пов`язані з реалізацією проекту забудови, окрім тих, щодо яких вказаний обов`язок покладений на сторону-1 (п. 6.1 Договору).

Відповідно до п. 6.2.5 Договору до витрат сторони-2 належать у тому числі, але не виключно, сплата або компенсація стороні-1 пайової участі в розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту в розмірі, передбаченому договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно з п. 9.3.5 Договору сторона-2 зобов`язана нести всі витрати, які має понести сторона-1 в зв`язку із пайовою участю сторони-1 у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, зокрема, але не виключно, у зв`язку із будівництвом дитячих садків, навчальних закладів, закладів надання медичної допомоги, доріг загального користування, під`їзних доріг, облаштування дитячих майданчиків тощо, як цього вимагатиме законодавство України та буде закріплено у відповідному договорі.

Спір у справі за твердженнями Прокурора виник у зв`язку з тим, що ТОВ «БУДБІЛДІНГ» всупереч вимогам законодавства обов`язок щодо сплати коштів для створення і розвитку інфраструктури міста Києва не виконало, що підтверджується листами Департаменту економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації від 11.03.2024 № 050/08-1052, від 16.04.2024 № 050/08-1600. Згідно з інформацією, наведеною у зазначених листах Департаменту економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації, довідки про виконання умов пайової участі або про відсутність зобов`язання по сплаті пайової участі ТОВ «БУДБІЛДІНГ» та ТОВ «АТП-13057-7» не надавались. Крім того Департамент неодноразово направляв вимоги щодо підписання та сплати розрахунку пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва (від 17.05.2023 № 050/08-1876, від 04.07.2023 № 050/908-2522). Однак розрахунок обсягу пайової участі (внеску) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста відповідачем та ТОВ «АТП-13057-7» не підписаний, відповідно, кошти пайової участі ТОВ «АТП-13057-7» та ТОВ «БУДБІЛДІНГ» не сплачені.

Прокурор зазначає, що ввівши об`єкт в експлуатацію та ухилившись у 2021 році від сплати коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва, відповідач прострочив виконання відповідного нормативного обов`язку, що існував станом на 05.09.2021 та 14.09.2021.

У свою чергу, заперечуючи стосовно позовних вимог відповідач вказував, що між позивачем, відповідачем та третьою особою жодних договорів про сплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, де було б передбачено додаткову відповідальність відповідача, не укладалося. Таким чином, заявлена позивачем до відповідача як начебто замовника будівництва згідно закону вимога про стягнення коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, є необґрунтованою, оскільки відповідач не є замовником будівництва, а також відсутня пряма вказівка у законі про додаткову (субсидіарну) відповідальність відповідача перед позивачем, а між сторонами не укладався договір, що передбачав таку відповідальність.

Подібні за змістом твердження наведені апелянтом, позивачем та відповідачем у апеляційній скарзі та відзивах на неї відповідно.

Як вже зазначалось, місцевий господарський суд виснував про те, що заступник керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва звернувся до суду з відповідним позовом до неналежного відповідача, при цьому місцевий господарський суд акцентував, що зобов`язання щодо відшкодування витрат або їх компенсації, які виникають у ТОВ «АТП-13057-7» та ТОВ "БУДБІЛДІНГ", ніяким чином не породжують і не встановлюють обов`язки відповідача перед позивачем, оскільки позивач не є стороною Договору та у ньому відсутні положення, що передбачають право позивача вимагати у відповідача сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Окремо суд попередньої інстанції вказав про дотримання заступником керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та подання позовної заяви до господарського суду в інтересах Департаменту, як компетентного органу, оскільки закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду.

В рамках наведеного судовою колегією зазначається, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом 29.12.2017) замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Також визначення поняття замовника будівництва передбачено «Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва», затвердженим рішенням КМР від 15.11.2016 № 411/1415. Зокрема, пунктом 2.1 визначено, що замовник - фізична або юридична особа, яка здійснює, має намір здійснити нове будівництво або реконструкцію об`єктів (будинків, будівель, споруд, їх комплексів або частин).

Статтею 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається.

У той же час частиною 7 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі якщо право на будівництво об`єкта передано іншому замовникові або змінено генерального підрядника чи підрядника (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), а також у разі коригування проектної документації замовник протягом трьох робочих днів повідомляє про такі зміни відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю з поданням засвідчених у встановленому порядку копій документів, що підтверджують зазначені зміни. Продовження виконання будівельних робіт без такого повідомлення забороняється.

У разі зміни осіб, відповідальних за проведення авторського і технічного нагляду, або відповідальних виконавців робіт замовник повідомляє відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю про такі зміни з поданням засвідчених в установленому порядку копій документів, що підтверджують зазначені зміни, протягом трьох днів з дня їх настання.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 24.07.2021) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Акт готовності об`єкта до експлуатації підписується замовником, генеральним проектувальником, генеральним підрядником або підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), субпідрядниками, страховиком (якщо об`єкт застрахований).

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» затверджено Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, згідно з приписами якого будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта; видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданому ним повідомленні, за виконання будівельних робіт без подання повідомлення та за порушення вимог, визначених цим Порядком, відповідно до Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" та Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Дозвіл видається на безоплатній основі відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю за формою, наведеною у додатку 9 до цього Порядку.

У разі коли право на будівництво об`єкта передано іншому замовникові або змінено генерального підрядника чи підрядника (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), чи змінено осіб, відповідальних за проведення авторського і технічного нагляду, або відповідальних виконавців робіт, а також у разі коригування проектної документації замовник (його уповноважена особа) протягом трьох робочих днів повідомляє про такі зміни відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю за формою згідно з додатком 10 до цього Порядку з поданням засвідчених у встановленому порядку копій документів, що підтверджують зазначені зміни.

Продовження виконання будівельних робіт без повідомлення про внесення змін забороняється.

Тобто, вказаними вище нормативно-правовими актами передбачено, що фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території, повинна подати у встановленому законом порядку заяву про намір такої забудови, а також отримати передбачені чинним законодавством дозвільні документи.

У разі ж зміни замовника або делегування його функцій іншій особі замовник у визначений законом строк зобов`язаний повідомити про такі зміни орган державного архітектурно-будівельного контролю.

З наявного в матеріалах справи дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ20 від 29.12.2017, який виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, вбачається, що він виданий Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП-13057-7» як замовнику на «Будівництво житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15 в Оболонському районі м. Києва».

В подальшому Державною архітектурно-будівельною інспекцією України зареєстровано та видано сертифікати про готовність до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів:

- № ІУ69 від 05.09.2021 (ІІ черга, 2-й пусковий комплекс);

- № ІУ83 від 14.09.2021 (ІІ черга, 1-й пусковий комплекс);

- № ІУ94 від 14.09.2021 (ІV черга, 1-й пусковий комплекс).

Згідно з інформацією, наведеною у вказаному дозволі та сертифікатах готовності, замовником будівництва є ТОВ «АТП-13057-7».

Тим самим, зазначені вище дозвільні документи вказують про їх видачу Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП-13057-7», - замовнику на «Будівництво житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15 в Оболонському районі м. Києва».

Документи, що свідчать про внесення змін до дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ20 від 29.12.2017 щодо передачі права на будівництво відповідного об`єкта іншому замовникові в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» саме Товариство з обмеженою відповідальністю «АТП-13057-7» виступає замовником об`єкта будівництва «Будівництво житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15 в Оболонському районі м. Києва».

На вказане, як вважає колегія суддів, правильно звернув увагу й суд першої інстанції.

Поряд із цим з матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечується, що 08.07.2016 між ТОВ «АТП-13057-7» (сторона-1) та ТОВ «БУДБІЛДІНГ» (сторона-2) укладено договір № 1 про будівництво та купівлю-продаж майнових прав, який викладений у новій редакції додатковим договором про внесення змін та доповнень до договору № 1 від 08.07.2016 від 14.05.2017.

За ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Так, Договір сторони уклали у зв`язку з наявністю наміру реалізувати проект забудови земельної ділянки з кадастровим номером :78:018:0010 за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська, 15.

За п. 6.2.5 Договору до витрат сторони-2 належать у тому числі, але не виключно, сплата або компенсація стороні-1 пайової участі в розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту в розмірі, передбаченому договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

В силу пп. 9.3.5 п. 9.3 Договору сторона-2 зобов`язана нести всі витрати, які має понести сторона-1 в зв`язку із пайовою участю сторони-1 у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, зокрема, але не виключно, в зв`язку із будівництвом дитячих садків, навчальних закладів, закладів надання медичної допомоги, доріг загального користування, під`їзних доріг, облаштування дитячих майданчиків тощо, як цього вимагатиме законодавство України та буде закріплено у відповідному договорі.

Водночас до матеріалів справи не додано договору, укладеного між позивачем, відповідачем та третьої особою, про сплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, де було б передбачено додаткову відповідальність відповідача.

Також положеннями п. 5.1.23 Договору передбачено обов`язок сторони-2 компенсувати стороні-1 грошові кошти, які те сплатило або зобов`язано сплатити за договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Втім, договір про пайову участь ТОВ «АТП-13057-7» не укладався та грошові кошти не сплачувалися.

Отже, беручи до уваги, що Договором передбачено сплату або компенсацію стороною-2 стороні-1 пайової участі в розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту виключно на підставі договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, зважаючи, що сторона-2 зобов`язана нести всі витрати, які має понести сторона-1 у зв`язку із пайовою участю сторони-1, якщо таке визначатиметься не тільки законодавством України, а й буде закріплено у відповідному договорі, з урахуванням того, що обов`язок сторони-2 щодо компенсації стороні-1 грошових коштів в питаннях пайової участі виникає лише після сплати або обов`язку такої сплати стороною-1 за договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, судова колегія зазначає про правильність зазначення місцевим господарським судом обставин неукладенння між позивачем, відповідачем та третьої особою договору про сплату коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, який передбачав додаткову відповідальність відповідача, а також відсутності в матеріалах справи договору про пайову участь ТОВ «АТП-13057-7» та сплату ним коштів.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 лютого 2025 року у справі № 910/3935/24, правовідносини у якій близькі за змістом зі справою, що розглядається, згідно з якими функції замовника будівництва можуть перейти до іншої особи у разі набуття такою особою статусу замовника будівництва, а для цього необхідно отримати належним чином оформлене право на використання під будівництво земельної ділянки, або право на забудову чужої земельної ділянки (суперфіцій). Делегування функцій замовника будівництва без набуття права користування земельною ділянкою можливе лише у випадках, прямо передбачених законом.

В іншому разі реалізація функцій замовника на будівництво третьою особою (не землекористувачем) можлива лише через інститут представництва в цивільному праві шляхом укладення відповідного договору доручення та видачі на його основі довіреності.

Однак, як зазначено в постанові Верховного Суду, апеляційним судом з`ясовано, що договір не містить умов, зокрема у переліку делегованих Підприємству функцій замовника, за якими на Підприємство покладається укладення з органом місцевого самоврядування відповідного договору щодо сплати пайової участі або фактична її сплата. Підпунктом 4.2.4 пункту 4.2 договору передбачено, що підприємство як інвестор забезпечує сплату передбаченого законодавством пайового внеску, однак у який спосіб, у якій сумі і на яких умовах (тобто шляхом здійснення прямого платежу на підставі іншого договору, сплати у порядку компенсації, надання позики чи поворотної/безповоротної допомоги і т.п.) - не визначено. Водночас підпунктом 3.2.3 пункту 3.2 договору прямо визначено, що сплата інвестором (підприємством) на користь фірми грошових коштів як компенсації витрат останнього для реалізації цього договору здійснюється за умови погодження таких витрат обома сторонами, що з урахуванням пунктів 12.2, 12.4, 12.5 договору передбачає укладення між ними відповідного правочину.

У вище зазначеній справі Верховним Судом зазначено, що доказів укладення такого правочину між підприємством та фірмою, у т.ч. за участю Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), не надано, оскільки такий договір не укладався. Апеляційний суд звернув увагу на те, що за умовами пунктів 1.2 та 3.2 договору на підприємство покладається виконання всіх функцій замовника, окрім тих, що відповідно до умов цього договору покладено на замовника. У підпунктах 3.2.1-3.2.18 пункту 3.2 договору деталізовано перелік делегованих функцій, у якому відсутня така функція замовника як сплата пайового внеску. При цьому чітко і конкретизовано визначено, фінансування яких саме робіт, послуг та витрат, у т.ч. на умовах компенсації понесених фірмою для реалізації договору, здійснюється підприємством, проте визначення зобов`язання щодо сплати саме ним пайового внеску відсутнє.

Отже, Верховним Судом зроблено висновок, що станом на період будівництва об`єкта та введення його в експлуатацію функції замовника будівництва хоч і належали обом відповідачам, однак один з яких є титульним замовником будівництва (фірма), а інший (підприємство) - лише виконував окремі доручені йому першим функції такого замовника, у числі яких сплата пайової участі його прямим безумовним обов`язком не визначалася.

Крім того, як зазначив Верховний Суд, договір регулює відносини, в т.ч. зобов`язання, що виникли між відповідачами, а позивач (Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не є стороною договору. Відповідно, позивач не має жодних прав вимоги виконання обов`язків від сторін цього договору, оскільки він не є його учасником. Договір є припиненим його належним виконанням обома сторонами (за виключенням гарантійних зобов`язань інвестора щодо якості робіт з будівництва об`єкта), що підтверджено його сторонами шляхом укладення між ними 15.06.2021 угоди про врегулювання правовідносин щодо виконання договору.

З огляду на наведене та зважаючи на посилання Прокурора в позові у справі, що розглядається, на приписи ст.ст. 619, 1212 ЦК України як правові підстави в обґрунтування заявлених вимог, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- по-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями ст. 619 ЦК України, згідно якої, зокрема, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Так, положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не містять прямої вказівки щодо застосування субсидіарної відповідальності поряд із зобов`язаннями забудовника (замовника будівництва).

Крім того, як вже акцентувалось, матеріали справи не містять договору, в якому відповідач брав би на себе зобов`язання щодо сплати коштів для створення і розвитку інфраструктури міста Києва.

Більше того, враховуючи положення ст.ст. 627, 628 ЦК України, зобов`язання щодо відшкодування витрат або їх компенсації, які виникають у ТОВ «АТП-13057-7» та ТОВ «БУДБІЛДІНГ» за Договором, ніяким чином не породжують і не встановлюють обов`язки відповідача перед позивачем, оскільки Департамент не є стороною цього договору та у договорі відсутні положення, що передбачають право Департаменту вимагати у ТОВ «БУДБІЛДІНГ» сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

За вказаного, на переконання колегії суддів вмотивованими є висновки суду попередньої інстанції про звернення Прокурора до господарського суду з відповідним позовом до неналежного відповідача.

У свою чергу, оскільки згідно з наявними у матеріалах справи доказами ТОВ «БУДБІЛДІНГ» не є замовником об`єкта будівництва «Будівництво житлового комплексу з об`єктами торговельного та соціально-побутового призначення за адресою: вул. Бережанська, 15 в Оболонському районі м. Києва» в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта та твердження позивача про виникнення у відповідача, на підставі Договору про будівництво та купівлю-продаж майнових прав, субсидіарного обов`язку зі сплати 18 578 941,72 грн, для створення і розвитку інфраструктури міста Києва, а отже - і про достатність правових підстав для стягнення в судовому порядку з ТОВ "БУДБІЛДІНГ" як субсидіарного боржника на користь Департаменту зазначених коштів.

Окремо, беручи до уваги викладені судом першої інстанції висновки щодо дотримання заступником керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та подання позовної заяви до господарського суду в інтересах Департаменту, як компетентного органу, колегія суддів зазначає, що з вказаними висновками не погоджується та вважає їх передчасними з огляду на таке.

За ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Закон України «Про столицю України - місто-герой Київ» визначає спеціальний статус міста Києва як столиці України, а також особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті відповідно до Конституції України та законів України.

Відповідно до ст.ст. 7, 10, 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення); виконавчі органи районних у місті рад; органи самоорганізації населення.

Київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами (у разі їх утворення), що підзвітні та підконтрольні відповідним радам.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

За ст.ст. 1, 2, 5, 10, 11, 18-1, 26, 27, 28, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Виключно на пленарних засіданнях міських рад (міст з районним поділом), крім питань, зазначених у частині першій цієї статті, вирішується питання визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад районів у містах.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності до участі в комплексному соціально-економічному розвитку сіл, селищ, міст, координація цієї роботи на відповідній території (власні (самоврядні) повноваження); залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища (у галузі бюджету, фінансів і цін); організація за рахунок власних коштів і на пайових засадах будівництва, реконструкції і ремонту об`єктів комунального господарства та соціально-культурного призначення, жилих будинків, шляхів місцевого значення, а також капітального та поточного ремонту вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення (як співфінансування на договірних засадах) (у галузі будівництва).

Рішенням Київської міської ради від 2 березня 2023 року № 6025/6066 затверджено Положення про Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за приписами якого Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), утворений відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у структурі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рішенням Київської міської ради від 20.06.2002 № 28/28 "Про утворення виконавчого органу Київської міської ради та затвердження його структури і загальної чисельності".

Департамент підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, підпорядковується Київському міському голові, входить до структури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), виконує функції органу місцевого самоврядування та, у визначених законодавством України випадках, виконує функції державної виконавчої влади.

Департамент готує договори про пайову участь фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста та оформлює розрахунки розмірів пайової участі (внесків) замовників (інвесторів) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста.

Департамент для здійснення повноважень та виконання завдань, має право:

- за дорученням представляти інтереси Київського міського голови, Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, у підприємствах, установах, організаціях, у міжнародних організаціях з питань, що належать до компетенції Департаменту;

- здійснювати представництво (самопредставництво) інтересів Київського міського голови, Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту, їх посадових осіб у судах України на всіх стадіях судового процесу через посадових осіб юридичної служби Департаменту, які без окремого доручення беруть участь у справах з усіма правами, крім відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди, що надані законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, Кодексом України з процедур банкрутства, та на стадії примусового виконання рішень судів позивачу, відповідачу, третій особі, учаснику судового провадження, учаснику виконавчого провадження, стягувачу, боржнику, представнику.

З огляду на зазначені приписи Положення про Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), колегія суддів враховує, що Департамент в питаннях, що належать до його компетенції, вправі:

- представляти в питаннях, що належать до його компетенції, інтереси Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в органах державної влади на підставі доручення;

- здійснювати представництво (самопредставництво) інтересів Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту, їх посадових осіб у судах України на всіх стадіях судового процесу через посадових осіб юридичної служби Департаменту. Такі посадові особи без окремого доручення беруть участь у справах з усіма правами, що надані законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, Кодексом України з процедур банкрутства, та на стадії примусового виконання рішень судів позивачу, відповідачу, третій особі, учаснику судового провадження, учаснику виконавчого провадження, стягувачу, боржнику, представнику. В той же час, посадові особи юридичної служби Департаменту не мають права на відмову від позову, визнання позову, укладення мирової угоди.

Поряд із цим, Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затверджений рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 за № 411/1415 (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033), визначається механізм залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва (далі - пайова участь) та оформлення договорів пайової участі у зв`язку зі здійсненням або намірами на здійснення будівництва (в тому числі, нового будівництва та реконструкції) об`єктів (в тому числі, будинків, будівель, споруд, їх комплексів або частин) незалежно від їх форми власності.

Згідно з положеннями цього Порядку у разі встановлення факту прийняття об`єкта будівництва або реконструкції в експлуатацію, або присвоєння адреси новозбудованим, реконструйованим об`єктам без наявності довідки про виконання умов пайової участі, Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зобов`язаний звернутися до особи, що порушила умови Порядку, з вимогою про укладення договору про пайову участь та, за наявності обґрунтованих підстав, звернутися до правоохоронних органів або до суду.

Замовник, який здійснює або має намір здійснити нове будівництво або реконструкцію об`єктів (у разі збільшення загальної площі об`єкта), зобов`язаний, до прийняття об`єкта в експлуатацію, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва, крім випадків, передбачених законодавством та цим Порядком.

Замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва/реконструкції об`єкта звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва/реконструкції. Департамент протягом 15 робочих днів з дня отримання документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

В усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

Контроль за дотриманням замовниками встановлених укладеними договорами про пайову участь строків та обсягів сплати пайової участі, а також проведення претензійно-позовної роботи здійснюється Департаментом в межах повноважень та в порядку, передбаченому законодавством України.

Залучення замовників до пайової участі відбувається на підставі договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, укладеного між виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та замовником (далі - договір про пайову участь).

Пайова участь сплачується замовником виключно грошовими коштами в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва/реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь.

Прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати.

Замовники несуть відповідальність відповідно до законодавства України за повноту і достовірність поданих до Департаменту даних та документів, в тому числі на підставі яких укладається договір про пайову участь, визначається розмір пайової участі та графік оплати.

Системний аналіз окреслених вище положень Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвиток інфраструктури міста Києва дають підстави для висновків про те, що Департаменту економіки та інвестицій надано повноваження на здійснення розрахунку пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь.

Тобто, діяльність Департаменту прямо пов`язана з укладенням та виконанням відповідних договорів.

При цьому повноваження Департаменту щодо неукладених договорів обмежуються лише направленням вимоги про укладення договору про пайову участь та, за наявності обґрунтованих підстав, зверненням з відповідних питань до суду.

В той же час прямої правосуб`єктності Департаменту у разі неукладення договору та щодо стягнення заборгованості відповідний Порядок не містить, тому відповідні дії у межах певних повноважень мають вчинятися Департаментом за дорученням.

Більше того, Департаменту, як єдиному органу, уповноваженому здійснювати розрахунок пайової участі та укладати, змінювати та розіривати договори про пайову участь, не надано конкретних повноважень саме щодо стягнення коштів пайової участі.

Тоді як претензійно-позовна робота здійснюється Департаментом лише в межах повноважень та в порядку, передбаченому законодавством України.

Поряд з цим, Департамент у своїй діяльності керується вказаними нормативними актами та ними регулюються питання щодо залучення коштів пайової участі, як-то: здійснення розрахунку пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь.

Отже, визначений вказаними нормативними актами наданий Департаменту обсяг його повноважень має правову невизначеність та зумовлює певне обмеження в належній реалізації Департаментом повноважень на звернення до суду в питаннях стягнення коштів пайової участі у позадоговірних відносинах.

Так, оскільки в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), останній, проводячи претензійно-позовну роботу з питань, що належать до його компетенції, виключно за дорученням має право представляти інтереси Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в органах державної влади, в тому числі судової.

Водночас Департаменту надано право здійснювати представництво (самопредставництво) інтересів Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту в судах України на всіх стадіях судового процесу через посадових осіб юридичної служби Департаменту, які без окремого доручення беруть участь у справах з використанням відповідних процесуальних прав. Таке представництво здійснюється на підставі виданої директором Департаменту посадовій особі юридичної служби довіреності чи наданого доручення.

При цьому посадові особи юридичної служби Департаменту здійснюють претензійно-позовну роботу в межах наданих повноважень та в порядку, передбаченому законодавством України.

Варто наголосити, що особливістю даного спору є те, що договір про пайову участь між Департаментом та відповідачем не укладався.

Тим самим, спір у цій справі про стягнення, на підставі ст.ст. 619, 1212 ЦК України, з відповідача як субсидіарного боржника пайового внеску у розмірі 18 578 941,72 грн на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва випливає з позадоговірних відносин.

А тому у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвиток інфраструктури населеного пункту можуть бути порушені та підлягають захисту у порядку статті 1212 ЦК України права та інтереси органу місцевого самоврядування, тобто Київської міської ради, внаслідок неукладення договору.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що згідно ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

За ч. 4 ст. 56 ГПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Колегія суддів звертає увагу, що позовну заяву було подано заступником керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва та останнім процесуальне становище Департаменту визначено як позивача.

З урахуванням наведеного судова колегія зауважує, що частиною 1 статті 45 ГПК України встановлено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Заступник керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва, обґрунтовуючи наявність підстав для представництва, визначаючи процесуальне становище Департаменту як позивача, звернувся до місцевого господарського суду для захисту інтересів держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (компетентного органу).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Згідно з правовими висновками Верховного Суду відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

У постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц.

Верховний Суд у постановах від 26.06.2024 у справі № 918/743/23 та від 23.07.2024 у справі № 918/536/23 зазначив, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором орган не уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного органу, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову.

У постановах від 20.02.2024 у справі № 916/1042/22, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, 22.03.2023 у справі № 509/5080/18 Верховний Суд надав правовий висновок про те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин.

Схожа правова позиція щодо процесуального становища прокуратури в частині представництва інтересів відповідної сторони наведена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 910/7568/23.

Окремо колегія суддів звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах: від 13 грудня 2019 року у справі № 924/71/18, від 15 серпня 2024 року у справі № 914/2145/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 903/468/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 918/618/24, від 20 березня 2025 року у справі № 903/601/24, зокрема про те, що належним та ефективним способом захисту є звернення органів місцевого самоврядування (в інтересах яких діє прокурор) з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. При цьому особливістю відповідних правовідносин у наведених справах є представництво прокурором інтересів держави в особі відповідних рад як органів місцевого самоврядування, до компетенції яких віднесено повноваження здійснювати захист інтересів держави/територіальної громади в галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва.

Враховуючи зазначені вище правові норми та висновки Верховного Суду, зважаючи на межі повноважень Департаменту в питаннях позадоговірного стягнення коштів пайової участі, з огляду на відсутність доручення Київської міської ради, виданого Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на представництво інтересів в органах державної влади, в тому числі судової, в рамках вирішення питань про стягнення з ТОВ "БУДБІЛДІНГ" коштів пайової участі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах представництво заступником керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва по суті направлено для захисту інтересів Київської міської ради як органу місцевого самоврядування, задля реалізації її повноважень і забезпечення виконання нею функцій місцевого самоврядування в питаннях стягнення коштів пайової участі, а тому саме рада у даних правовідносинах є уповноваженим органом місцевого самоврядування у здійсненні відповідних функцій з питань стягнення коштів пайової участі в розумінні, зокрема, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвиток інфраструктури міста Києва, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України, в той час як Департамент таким органом не є, що, як наслідок, виключає й порушення інтересів останнього з боку ТОВ "БУДБІЛДІНГ".

За таких обставин колегія суддів дійшов висновку про порушення у даному випадку інтересів саме Київської міської ради, а тому позов мав бути поданий саме в її інтересах, а не Департаменту, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у відповідному позові.

Таким чином, суд апеляційної інстанції висновує про передчасність висновків місцевого господарського суду про дотримання Прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та подання позовної заяви до господарського суду в інтересах Департаменту як компетентного органу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Частиною 1 статті 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, зокрема, в межах питання визначення Прокурором органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах. При цьому рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 в іншій частині залишається без змін.

В свою чергу, апеляційна скарга скаржника залишається без задоволення.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (Київську міську прокуратуру).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі № 910/10549/24 залишити без змін.

4. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Київську міську прокуратуру.

5. Справу № 910/10549/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.04.2025.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак