ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2025 р. Справа №914/972/24

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів МатущакО.І.

Скрипчук О.С.

секретаря судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця АТ Укрзалізниця від 15.11.2024 (вх. № ЗАГС 01-05/3308/24 від 18.11.2024)

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2024 року (повний текст рішення складено та підписано 29.10.2024, суддя Запотічняк О.Д.)

та апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця АТ Укрзалізниця від 26.11.2024 (вх. №ЗАГС 01-05/3441/24 від 27.11.2024)

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 року (повний текст рішення складено та підписано 20.11.2024, суддя Стороженко О.Ф.)

у справі № 914/972/24

за позовом: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця АТ Укрзалізниця (надалі АТ Українська залізниця в особі РФ Львівська залізниця АТ Укрзалізниця), м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (надалі ТзОВ Євротранстелеком), м. Київ

про: встановлення безстрокового оплатного земельного сервітуту,

за участю представників:

від позивача: Озимко О.М.;

від відповідача (в режимі відеоконференції): Хитрук Н.І.

ВСТАНОВИВ:

15.04.2024 АТ Українська залізниця в особі РФ Львівська залізниця АТ Укрзалізниця звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом (з врахуванням заяви про зміну предмета позову) до ТзОВ Євротранстелеком про встановлення з моменту набрання рішенням суду законної сили на користь ТзОВ Євротранстелеком безстрокового оплатного земельного сервітуту площею 2,47 га стосовно земельної ділянки з кадастровим номером: :04:000:0292 (загальна площа земельної ділянки 87,9649 га), що знаходиться на території села Оброшине, Львівського району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, правовий режим земельної ділянки - на праві постійного користування АТ Укрзалізниця, оплата сервітуту 847,70 грн. з ПДВ в місяць на користь АТ Укрзалізниця в особі РФ «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», вид сервітуту - для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/ліній зв`язку ТзОВ Євротранстелеком та зобов`язаня відповідача внести відомості про земельний сервітут ділянки з кадастровим номером :04:000:0292, що знаходиться на території села Оброшине Львівського району Львівської області до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в межах земель, які знаходяться в постійному користуванні АТ Укрзалізниця, зокрема, через земельну ділянку із кадастровим номером :04:000:0292, прокладено волоконно-оптичної лінії зв`язку (кабелів), що є власністю ТзОВ Євротранстелеком. Площа земельної ділянки, в ґрунті якої прокладено волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача, за позицією позивача, становить 2,47 га, згідно з замірами, здійсненими 26.11.2019 представниками АТ Укрзалізниця під час комісійного обстеження частини вказаної земельної ділянки. Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду з даним позовом, жодна пропозиція АТ Укрзалізниця щодо укладення договору сервітуту на земельних ділянках, на яких прокладено мережу відповідача не була задоволеною, у зв`язку із чим жодних договорів щодо використання відповідачем частини земельної ділянки, на яких прокладені волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача не укладено. На переконання позивача, такими своїми діями відповідач позбавляє позивача правової визначеності (встановлення чітких прав та обов`язків сторін), і, враховуючи юридичну нерозривну взаємопов`язаність позивача та відповідача (адже волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача прокладені через земельну ділянку, яка перебуває на праві постійного користування у позивача), відмова відповідача визначити взаємні права та обов`язки шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту і є порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.10.2024 року у справі №914/972/24 (суддя О.Д. Запотічняк) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що волоконно-оптичний кабель ТзОВ Євротранстелеком, для експлуатації та обслуговування якого позивач просить встановити сервітут, прокладений в інтересах обох сторін в межах правовідносин за договором про спільну діяльність, узгоджених між позивачем та відповідачем в Генеральній угоді №589/01 від 27.12.2001 та Угоді про співробітництво від 17.01.2002, а також у інших правочинах, що укладались в рамках цих угод. При укладенні цих угод сторони виходили з того, що волоконно-оптичні лінії зв`язку прокладаються на земельних ділянках, що перебувають в постійному користуванні однієї зі сторін спільної діяльності (АТ Укрзалізниця), і він же буде здійснювати їх технічне обслуговування та аварійний ремонт, і не передбачали встановлення сервітуту в інтересах ТзОВ Євротранстелеком. Водночас, суд зауважив, що позивач не надав суду документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, як і жодної іншої технічної документації, з якої можна було б встановити межі, площу тієї частини земельної ділянки, на яку встановлюється сервітут. Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що у спірному випадку позивачем виступає володілець (постійний землекористувач) земельної ділянки, яка може бути використана для задоволення потреб інших осіб і відносно них може бути встановлено земельний сервітут, а відповідач ТзОВ Євротранстелеком є заінтересованою особою у встановленні сервітуту на земельну ділянку позивача з метою задоволення своїх потреб для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/ліній зв`язку. Отже, особою яка має право вимагати встановлення сервітуту в даному випадку є відповідач ТзОВ Євротранстелеком. Відтак, суд констатував, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. З урахуванням наявних між сторонами розбіжностей та враховуючи, що право визначення частини чужої земельної ділянки, яка необхідна для задоволення потреб власника або землекористувача суміжної земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи належить саме такій заінтересованій особі, місцевий суд констатував неможливість встановлення в судовому порядку земельного сервітуту на користь відповідача запропонованими позивачем умовами, наголосивши при цьому, що правова позиція Верховного Суду у справі №918/303/21, на яку покликається позивач у позовній заяві, є нерелевантною до спірних у даній справі правовідносин.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 року у даній справі задоволено (повністю) заяву відповідача про покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Акціонерного товариства Українська залізниця, від імені якого діє Регіональна філія Львівська залізниця АТ Укрзалізниця на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком витрати на професійну правничу допомогу в сумі 41 500,00 грн. Відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зменшення для стягнення витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

При ухваленні додаткового рішення суд, надавши оцінку поданим відповідачем документам на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, врахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку, про задоволення поданої адвокатом відповідача заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 41 500,00 грн. Водночас, врахувавши важливість господарської діяльності і позивача, і відповідача дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення до стягнення суми витрат відповідача на професійну правничу допомогу, які передбачені нормами п.4 ч.4 та ч.5 ст.126 ГПК України, оскільки результати розгляду справи мали важливе значення для двох сторін.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство Українська залізниця звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене судове рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Скаржник вважає оскаржуване рішення ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не досліджено питання приватизації ТзОВ «Євротранстелеком» і виключення Залізниці зі складу учасників Товариства. Зазначена обставина вказує на те, що після побудови мережі зв`язку та прийняття кабелю в експлуатацію вичерпано мету створення ТзОВ «Євротранстелеком» з ініціативи Залізниці, і на сьогоднішній день це приватний суб`єкт господарювання, що користується землями залізничного транспорту безкоштовно, без будь-якого правового оформлення на таке користування, що в свою чергу зумовлює нерівноправний розподіл обов`язків в питанні експлуатації земель залізничного транспорту та її утриманні і сплаті податків. Також місцевим господарським судом не досліджено акт про надання права на прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку (ВОЛЗ) від 17.07.2004, який був складений в межах виконання п.3.2.1 угоди про співробітництво від 17 січня 2002 року. В даному акті зазначено, що Львівська залізниця надає право ТзОВ «Євротранстелеком» на проведення робіт з прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту на весь термін будівництва мережі зв`язку. Водночас, згідно умов Генеральної угоди про співробітництво №589/1 від 27.12.2001 та Угоди про співробітництво від 17.01.2002, а саме п. 6.1 сторонами погоджено, що після будівництва мережі взаємовідносини з питань експлуатації будуть здійснюватись на підставі додаткових договорів. Однак, після формування меж земельних ділянок такі договори не укладено, земельні взаємовідносини, що склались між сторонами у зв`язку з прокладеним кабелем не врегульовано. У зв`язку з недослідженням зазначених доказів судом невірно зроблено висновок, що в спірних правовідносинах право вимоги про встановлення сервітуту належить лише особі, яка має намір користуватись чужою земельною ділянкою, до власника (володільця або землекористувача) такої ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут, оскільки таке використання по факту і здійснюється ЄТТ. На переконання скаржника, власник (користувач) земельної ділянки у певних випадках має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення. При цьому, обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку. Листуванням наявним у матеріалах справи підтверджується, що Залізниця вживала заходи для встановлення сервітуту в договірному порядку, що визначений внутрішнім Порядком укладення договорів сервітуту, що затверджений на Залізниці. Однак, судом не прийнято до уваги, що відповідачем заперечується як необхідність встановлення сервітуту, так і право позивача на звернення до суду з таким позовом про встановлення сервітуту за рішенням суду. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не досліджено як технічної документації на всю земельну ділянку, так і кадастрового плану такої земельної ділянки, що підтверджує межі сервітуту, схем прокладеного кабелю, що виготовлені на основі топографічної зйомки на замовлення ЄТТ і погоджені тими ж структурними підрозділами Залізниці, що брали участь в обстеженні ділянки і визначенні площі сервітуту.

Крім того, у поданій апеляційній скарзі скаржник просить долучити до матеріалів справи письмові докази, а саме: лист ТзОВ «Євротранстелеком» №766 від 15.08.2017, що адресований регіональним філіям АТ «Укрзалізниця», зокрема і Регіональній філії «Львівська залізниця» стосовно питання укладення договорів сервітутів, лист ТзОВ «Євротранстелеком» №467 від 25.08.2023 та лист №ЦКМ-14/321 від 23.08.2023.

27.11.2024 представником АТ «Українська залізниця» через систему «Електронний суд» подано клопотання (вх. № ЗАГС 01-05/3453/24 від 27.11.2024) про призначення у справі № 914/972/24 судової експертизи, проведення якої доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз із залученням, при необхідності судових експертів та фахівців, які володіють необхідними знаннями в цій галузі (у тому числі працівників інших установ). На вирішення експертам поставити наступні питання: яка площа земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0292 може бути передана в сервітут для експлуатації уже прокладеного кабелю волоконно-оптичної лінії зв`язку ТзОВ «Євротранстелеком»? Чи включається у площу сервітуту 4 метри охоронних зон, що встановлені вздовж підземних кабельних комунікацій на земельній ділянці з кадастровим номером :04:000:0292? Яка довжина прокладеного кабелю волоконно-оптичної лінії електрозв`язку в грунті земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0292? Які можливі варіанти встановлення сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0292, що розташована на території села Оброшене Львівського району Львівської області.

28.03.2025 представником АТ «Українська залізниця» через систему «Електронний суд» подано клопотання про призначення комплексної судової експертизи у справі №914/972/24, в якій позивач просить призначити комплексну експертизу (земельно-технічну та з питань землеустрою) для проведення топографо-геодезичного знімання по фактичному користуванню земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0933 із обов`язковим нанесенням на ній усієї прокладеної оптико-волоконної лінії зв`язку та інших будівель і споруд, а також усіх лінійних споруд, інженерних мереж, комунікацій тощо, що знаходяться на даній земельній ділянці на паперовому і електронному носіях із зазначенням їх каталогів координат в системі СК-63 або УСК-2000. Також, на даному зніманні зазначити усі суміжні земельні ділянки, фактичні проїзди та проходи до неї. Проведення експертизи з питань землеустрою і виконання зазначених топографо-геодезичних робіт просить доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз із залученням сертифікованих інженерів-геодезистів, що мають діючий кваліфікаційний сертифікат і відомості про яких зазначені в Державному реєстрі сертифікованих інженерів-геодезистів.

ТзОВ Євротранстелеком у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає такі безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним ухваленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що під час розгляду справи відповідач належним чином обґрунтував відсутність у позивача законного права чи цивільного інтересу, який підлягає захисту шляхом встановлення сервітуту на користь відповідача, що було встановлено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. В межах позовних вимог позивач просить встановити на користь третьої особи ТзОВ «Євротранстелеком» безстроковий оплатний земельний сервітут для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/ліній зв`язку ТзОВ «Євротранстелеком». Інші позовні вимоги є похідними. Водночас, місцевий господарський суд встановив, що питання обслуговування та експлуатації волоконно-оптичного кабелю, прокладеного в рамках Генеральної угоди про співробітництво № 589/01 від 27.12.2001, вирішене сторонами на підставі діючих угод в інтересах обох сторін, та не потребує встановлення сервітуту, а позивач, який самостійно здійснює експлуатацію та обслуговування волоконно-оптичного кабелю, не довів необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб, ніж як через встановлення сервітуту. Діючими угодами передбачено, що предметом угод є співробітництво сторін з будівництва та експлуатації мережі в межах земель транспорту, для задоволення потреб Залізниці та для комерційних цілей ЄТТ. Отже, сторони діяли спільно, в інтересах обох суб`єктів господарювання під час підписання вищезазначених угод. Більше того, саме позивач взяв на себе обов`язок здійснювати подальшу експлуатацію мережі. Відповідач наголошує, що жоден пункт існуючих договорів, на підставі яких ґрунтується співробітництво сторін, не передбачає необхідності укладення договору земельного сервітуту. Відповідач жодним чином не обмежує право позивача на користування своєю земельною ділянкою, а наявність сервітуту, встановленого на користь Фермерського господарства «Кегичівське» підтверджує саме той факт, що АТ «Укрзалізниця» вільно користується спірною земельною ділянкою, надає право паралельно із волоконно-оптичним кабелем відповідача прокладати лінії електропередач, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій третім особам та не погоджує жодних дій із відповідачем. На переконання відповідача, встановлення безпідставного сервітуту з метою обслуговування та експлуатації волоконно-оптичного кабелю не вплине на фактичне становище суб`єктів спору та не надасть жодних прав відповідачу як сервітуарію. Тобто, це прямо суперечить меті та суті встановлення сервітуту. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що ініціатором створення та побудови волоконно-оптичного кабелю було АТ «Українська залізниця». Фактично надання в оренду волоконно-оптичного кабелю на пільгових умовах є вкладом відповідача у співпрацю сторін. Вказаний факт був підтверджений належними доказами, у тому числі чинними договорами сторін. Волоконно-оптичний кабель, виділений позивачу, використовується ним самостійно у своїй господарські діяльності. Також про необґрунтованість позовних вимог свідчить і недоведення належними доказами площі і меж тієї частини земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити сервітут. Водночас, площа встановлення сервітуту безпосередньо впливає на плату за сервітут. Просить рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2024 у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу АТ Українська залізниця - без задоволення.

Акціонерне товариство Українська залізниця подало апеляційну скаргу і на додаткове рішення від 14.11.2024 у даній справі, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі залишити за відповідачем.

Скаржник оскаржене додаткове рішення вважає необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні важливих обставин, що мають значення для справи. Зокрема, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи та аргументи позивача, які наводились під час розгляду справи, не дослідив докази, які вказують на необгрунтування витрат часу адвоката та не співмірності вартості заявлених послуг. Місцевий господарський суд не врахував, що всі дванадцять судових справ представником яких є адвокат Хитрук Н.І., а саме справи №№: 914/972/24, 914/1014/24, 914/1034/24, 921/314/24, 921/315/24, 921/316/24, 909/459/24, 909/460/24, 909/457/24, 907/407/24, 907/408/24, 907/409/24 стосуються одних і тих же обставин господарських правовідносин сторін, та суть зазначених справ ідентична зі справою №914/972/24, змінювались тільки кадастрові номери земель залізничного транспорту, їх площа та адреса місцезнаходження та спосіб прокладеного кабелю (на певних ділянках кабель прокладено в грунті, в деяких ділянках частина кабелю лежить в кабельній каналізації). Скаржник також звертає увагу на завищену вартість години участі адвоката в одному судовому засіданні по даній справі та відсутність пояснень щодо принципу формування такого високого розміру гонорару в даному регіоні надання адвокатських послуг. Крім того, за такий вид послуг як участь одного і того ж адвоката у судових засіданнях по аналогічних справах вже по суті було стягнуто із Залізниці вищезазначеними додатковими рішеннями господарських судів. Крім того, суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не звернув уваги, що відповідачем необґрунтувано поважності причин неподання доказів витрат на правову допомогу до закінчення судових дебатів у справі. Ні відзив на позовну заяву, ні сама заява про ухвалення додаткового рішення не містять обґрунтування поважності причин неможливості подання відповідачем до закінчення судових дебатів доказів, що підтверджують розмір понесення витрат на правову допомогу.

ТзОВ Євротранстелеком у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника повністю, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 у даній справі вважає ухваленим із врахуванням всіх інтересів сторін, фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства. Зазначає, що витрати, понесені ТзОВ «Євротранстелеком» є обґрунтованими, вони безпосередньо пов`язані з розглядом справи та є неминучими. Відповідач брав участь у всіх судових засіданнях, не відкладав розгляд справи та не затягував процес, не подавав необґрунтовані клопотання чи заяви тощо. Витрати, заявлені відповідачем, пов`язані з розглядом справи та є пропорційними предмету спору та значенню справи для відповідача. Зауважує, що до справ, які були ініційовані позивачем, також долучались інші адвокати. Тому посилання позивача на те, що єдиним представником була Хитрук Наталія Ігорівна є безпідставним. Наголошує, що кожна справа потребувала аналізу значного обсягу інформації, збиранню доказів та опрацюванню документації по кожній ділянці будівництва волоконно-оптичного кабелю. Відповідачу потрібно було дослідити умови прокладання волоконно-оптичного кабелю (в ґрунті, кабельній каналізації електронних комунікаційних мереж чи в інший спосіб), і факту перебування такого волоконно-оптичного кабелю у напрямку, що зазначає позивач, оскільки по окремим справам було встановлено, що кабель прокладався взагалі поза межами земельного ділянки, стосовно якої позивач просив встановити сервітут, інші умови будівництва, експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю. Разом з тим, відповідачем до клопотання про стягнення судових витрат були долучені відповідні рішення рад адвокатів регіонів із рекомендаціями щодо мінімальних ставок адвокатського гонорару. Вказані ставки є співмірними із заявленими відповідачем у своїй заяві про стягнення судових витрат розміром гонорару адвоката та не перевищують середньоринкові ставки. Відповідно розмір гонорару адвоката є середньоринковим та обґрунтованим. Крім цього, сам позивач не наводить жодних доказів неспівмірності розміру винагороди адвоката, а лише наводить судження, які не підтвердженні жодними доказами. Також безпідставними є твердження скаржника щодо недотримання строків подання доказів понесення судових витрат. ТзОВ «Євротранстелеком» у відзиві на позовну заяву заявляло, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 40 500,00 грн. Окрім того, відповідач зазначав, що такий розмір витрат є попереднім та може змінюватись з урахуванням обсягу правової допомоги, яка буде фактично надано під час розгляду цієї справи. Просить додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

10.04.2025 представником ТзОВ «Євротранстелеком» через систему «Електронний суд» подано додаткові письмові пояснення (вх. № ЗАГС 01-04/2865/25 від 11.04.2025), в яких серед іншого відповідач просить поновити строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи копії наступних документів: листа ТзОВ «БМП-870» № 1 від 28.11.2024; листа ТДВ «Модем» № 673 від 27.11.2024; клопотання експертів про надання додаткових документів, необхідних для проведення судової земельно-технічної експертизи по матеріалам господарської справи № 914/1034/24 від 18.11.2024; ухвали Господарського суду Львівської області від 21.11.2024 року у справі № 914/1034/24; повідомлення про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи у справі № 914/1034/24; адвокатського запиту представниці Позивача Озимко О.М. від 12.03.2025 до Львівського науково-дослідний інститут судових експертиз; листа Львівського науково-дослідний інститут судових експертиз № 291/02/вих.-25 від 19.03.2025.

Щодо заявленого скаржником клопотання про прийняття додаткових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а саме, лист ТзОВ «Євротранстелеком» №766 від 15.08.2017, що адресований регіональним філіям АТ «Укрзалізниця», зокрема і Регіональній філії «Львівська залізниця», лист ТзОВ «Євротранстелеком» №467 від 25.08.2023 та лист №ЦКМ-14/321 від 23.08.2023, колегія суддів враховує таке.

З матеріалів справи вбачається, що лист ТзОВ «Євротранстелеком» №766 від 15.08.2017, який просить долучити позивач, клопотанням від 22.11.2024, вже був долучений разом із позовною заявою.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, є зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Отже, скаржник (позивач) повторно просить долучити доказ, яким обґрунтовує свої позовні вимоги.

Щодо листа №ЦКМ-14/321 від 23.08.2023 та листа ТОВ «Євротранстелеком» №467 від 25.08.2023, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно зі статтею 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Стаття 118 ГПК України передбачає, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5 ст. 269 ГПК України).

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для задоволення клопотання скаржника про прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного провадження.

З наведених вище підстав, колегія суддів не вбачає підстав і для задоволення зявленого представником відповідача у поданих суду додаткових поясненнях клопотання про долучення до матеріалів даної справи документів, які перелічені вище.

Як зазначалось вище, позивач подав клопотання про призначення у справі №914/972/24 судової експертизи та клопотання про призначення комплексної судової експертизи у справі №914/972/24, в якій позивач просить призначити комплексну експертизу (земельно-технічну та з питань землеустрою) для проведення топографо-геодезичного знімання по фактичному користуванню земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0933 із обов`язковим нанесенням на ній усієї прокладеної оптико-волоконної лінії зв`язку та інших будівель і споруд, а також усіх лінійних споруд, інженерних мереж, комунікацій тощо, що знаходяться на даній земельній ділянці на паперовому і електронному носіях із зазначенням їх каталогів координат в системі СК-63 або УСК-2000. Також, на даному зніманні зазначити усі суміжні земельні ділянки, фактичні проїзди та проходи до неї. Проведення експертизи з питань землеустрою і виконання зазначених топографо-геодезичних робіт просить доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз із залученням сертифікованих інженерів-геодезистів, що мають діючий кваліфікаційний сертифікат і відомості про яких зазначені в Державному реєстрі сертифікованих інженерів-геодезистів.

Клопотання обґрунтоване тим, що в межах справи № 914/1034/24 Господарський суд Львівської області призначив судову земельно-технічну експертизу. Судовими експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз відмовлено в наданні висновку судової земельно-технічної експертизи, у зв`язку із ненаданням на дослідження топографо-геодезичного знімання по фактичному користуванню земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0933 із обов`язковим нанесенням на ній усієї прокладеної оптико-волоконної лінії зв`язку та інших будівель і споруд.

На переконання Залізниці, топографо-геодезичні роботи можуть бути проведені судовими експертами в межах даної судової справи і витрати за проведення експертизи будуть покладені на Залізницю, як судові витрати.

Порадившись, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання, враховуючи таке.

Згідно із частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза) (ч.ч. 2, 3 ст. 99 ГПК України).

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, як висновками експертів.

При цьому колегія суддів враховує, що позивач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про призначення у даній справі судової експертизи, відтак, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення такого клопотання на стадії апеляційного провадження.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні підтримав доводи, наведені у апеляційній скарзі та просив задоволити заявлені клопотання.

Відповідач заперечив проти заявленого позивачем клопотання про призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи за безпідставністю та просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу без задоволення.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний №78350660 від 18.01.2017 Публічне акціонерне товариство Українська залізниця (на даний час АТ Українська залізниця згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 №938 Деякі питання акціонерного товариства Українська залізниця) є правокористувачем земельної ділянки площею 87,9649 га, яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, Оброшинська сільська рада. Кадастровий номер земельної ділянки :04:000:0292.

Земельна ділянка має цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту і відноситься до державної форми власності, уповноважений державний орган через який держава реалізує своє право власності Львівська обласна адміністрація.

Підставою для державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою є державний акт на право постійного користування земельною ділянкою №ЯЯ176713, виданий 18.08.2010 Пустомитівською райадміністрацією.

27 грудня 2001 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (універсальним правонаступником є АТ Укрзалізниця») та Товариством з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (ЄТГ) укладено Генеральну угоду про співробітництво №589/01. Предметом даної угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації Мережі зв`язку для задоволення потреб Укрзалізниці і надання послуг зв`язку з використанням ресурсів Мережі (п. 2 генеральної угоди).

Згідно з п. 1 Генеральної угоди мережа означає сукупність засобів і споруд зв`язку ЄТГ, об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту, що встановило і використовує ЄТГ.

Пунктом 4.2 Генеральної угоди сторонами врегульовано питання щодо розподілу канального ресурсу.

Згідно з підпунктами 4.2.1, 4.2.2 пункту 4.2 угоди канальний ресурс ЄТГ використовується для комерційних цілей. Канальний ресурс Залізниць України може бути використаний для власних технологічних потреб.

17 січня 2002 року між Державним територіально-галузевим об`єднанням Львівська державна залізниця (Залізниця) та Товариством з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (ЄТГ) укладено Угоду про співробітництво. Відповідно до підпункту 3.2.1 пункту 3.2 якої Залізниця за окремими договорами з ЄТГ та в рамках цієї угоди надає право прокладання волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту, яке буде оформлене сторонами відповідним актом.

Пунктами 6.1 Генеральної угоди про співробітництво №589/1 від 27.12.2001 та Угоди про співробітництво від 17.01.2002 сторони погодили, що після закінчення будівництва Мережі взаємовідносини з питань експлуатації будуть здійснюватися на підставі додаткових договорів, укладених сторонами.

Відповідно до акта від 2009 року Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - волоконно-оптична лінія зв`язку Львів-Чернівці протяжністю 321,02 км прийнята в експлуатацію.

01 серпня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (Замовник) та Львівська державна залізниця (Виконавець) було укладено договір на технічне обслуговування і аварійне відновлення № 280.

Згідно з п. 1.1 договору у відповідності з Угодою про співробітництво від 17.01.2002, що сторони уклали між собою, Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку (оптичних волокон волоконно-оптичної лінії зв`язку), надалі за текстом - ВОЛЗ, перелік яких наводиться в додатку № 1, а Замовник сплачує вартість цих робіт.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2009 до договору № 280 від 01.08.2005, сторони виклали в новій редакції п. 1.1 договору № 280 і передбачили, що у відповідності з Угодою про співробітництво від 17.01.2002, що сторони уклали між собою, Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку (оптичних волокон волоконно-оптичної лінії зв`язку), надалі за текстом - ВОЛЗ, перелік яких наводиться в додатках № 1 та № 1А, а Замовник сплачує вартість цих робіт.

Згідно з додатком № 1А до договору № 280 у перелік волокон ВОЛЗ, що підлягають технічному обслуговуванню, включені оптичні волокна на дільниці Івано-Франківськ - Коломия, довжиною 57,331 км, кількість пар волокон - 9.

АТ Укрзалізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця зверталось листами №НКМ-12/5 від 25.01.2024, №НЮ-1/1/696 від 29.03.2024 до ТзОВ Євротранстелеком з пропозицією щодо врегулювання питання встановлення сервітуту та використання земельної ділянки, на яких прокладені волоконно-оптичні кабелі.

ТзОВ Євротранстелеком залишило звернення АТ Укрзалізниця без задоволення, мотивуючи таке відсутністю правових підстав для укладення договорів про встановлення земельних сервітутів, оскільки прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку здійснено на підставі Генеральної угоди про співробітництво від 27.12.2001 №589/01 та Угоди про співробітництво від 17.01.2002.

Як зазначає позивач, зважаючи на те, що жодна пропозиція щодо укладення договору сервітуту на земельних ділянках, на яких прокладено Мережу не була задоволеною, АТ Укрзалізниця скерувало лист №НЮ-1/1/696 від 29.03.2024 з пропозицією узгодити істотні умови договору сервітуту, зокрема, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0292, яка розташована за адресою: на території села Оброшине Львівського району Львівської області. При цьому позивач зазначав, що, орієнтовна площа сервітуту складає 2,47 га з пропонованою місячною платою за земельний сервітут у розмірі 847,70 грн. в місяць з ПДВ або 10 172,45 грн. в рік згідно з доданим до позовної заяви розрахунком.

Оскільки домовленості про встановлення земельного сервітуту позивач з відповідачем не досягли, АТ Укрзалізниця звернулось з даним позовом до суду.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Приписами статті 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, якими відповідно до частини 1 цієї норми є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно з частиною 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ч.2 ст.401 ЦК України).

Відповідно до ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до частин 1-3 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч.5 ст.403 ЦК України).

Згідно зі ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Частиною 1 ст. 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

За змістом частин 2-4 статті 98 ЗК України земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, перелік окремих видів яких наведено у статті 99 ЗК України, зокрема - право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій.

У відповідності до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; інші земельні сервітути.

Згідно зі статтею 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При цьому, спосіб встановлення сервітуту впливає на можливість обрання способу захисту і, як вбачається, якщо законом передбачено можливість встановлення сервітуту як договором, так і рішенням суду, то, відповідно, і способами захисту в такому випадку можуть бути як звернення до суду з вимогою про визнання договору укладеним, так і з вимогою про встановлення сервітуту за рішенням суду (наведене підтверджується практикою Верховного Суду відповідно до якої переглядались рішення у справах з вимогами як про визнання укладеним договору сервітуту (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 справа №918/370/17, від 03.12.2020 справа №925/27/18), так і про встановлення сервітуту судом без укладення відповідного договору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 справа №911/2701/17, Верховного Суду від 21.03.2019 справа №915/483/17, від 29.01.2020 справа №920/1204/17).

Виходячи з правового аналізу наведених законодавчих норм, якими врегульовано встановлення земельного сервітуту, і зокрема, за рішенням суду, слід дійти висновку, що зазначені норми, окрім іншого, встановлюють коло осіб (суб`єктний склад сервітутних відносин), між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання.

Отже, власник (користувач) земельної ділянки у певних випадках має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення.

При цьому, обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку, а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи відносно обмеженого користування чужим майном.

Частиною 1 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Як зазначалось вище, 27.12.2001 між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (універсальним правонаступником є АТ Укрзалізниця) та Товариством з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (ЄТГ) укладено Генеральну угоду про співробітництво №589/01.

Відповідно до розділу 2 Генеральної угоди № 589/01 предметом Угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації сукупності засобів і споруд зв`язку ТзОВ «Євротранстелеком», об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту для задоволення потреб Укрзалізниці і надання послуг зв`язку з використанням ресурсів Мережі. Генеральна угода № 589/01 діє протягом терміну будівництва та експлуатації Мережі.

Згідно розділу 2 Угоди про співробітництво від 17.01.2002, укладеної між Державним територіально-галузевим об`єднанням Львівська державна залізниця (Залізниця) та Товариством з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (ЄТГ), предметом Угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації корпоративних мереж Укрзалізниці (Державна адміністрація залізничного транспорту України), Львівської залізниці та Мережі ЄТТ. Використання терміну Земель транспорту погоджене сторонами в ідентичному з Генеральною угодою № 589/01 значенні.

Тобто, діючими угодами сторін даного спору передбачено, що предметом угод є співробітництво сторін з будівництва та експлуатації Мережі в межах земель транспорту, для задоволення потреб Залізниці та для комерційних цілей ЄТТ.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Згідно зі статтею 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

В ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ініціатором створення та побудови волоконно-оптичного кабелю було АТ «Українська залізниця».

Так, наказом Міністерства транспорту України № 568 від 20.08.2002 було затверджено Концепцію єдиної транспортної мережі зв`язку Міністерства транспорту України, основні етапи будівництва якої згідно додатку 1 було здійснено ТзОВ «Євротранстелеком» і за кошти ТзОВ «Євротранстелеком».

На виконання п. 4.1.1 Генеральної Угоди № 589/01 від 27.12.2001 відповідач за власні кошти побудував Мережу і надав в користування позивачу чотири оптичні волокна на всій протяжності магістральної мережі на термін її експлуатації.

Умовами Генеральної угоди № 589/01 від 27.12.2001 та Угоди про співробітництво від 17.01.2002 передбачалось надання правопопередником позивача (ДТГО Львівська державна залізниця) права ТзОВ Євротранстелеком на прокладення волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту, і в той же час виділення для ДТГО Львівська залізниця 4-х оптичних волокон на всій протяжності магістральної мережі, згідно з первинною редакцією угод - на праві безоплатного користування, а після внесення змін - на умовах оренди зі сплатою 0,05 грн. за 1 км. волокон в місяць.

З наведеного вбачається, що сторони діяли спільно, в інтересах обох суб`єктів господарювання під час підписання вищезазначених угод.

Для вказаних вище цілей позивач надав право прокладення волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту (п.3.3.1 Генеральної угоди № 589/01 від 27.12.2001, п. 3.2.1 Угоди від 17.01.2002, акт до Угоди від 17.01.2002 про надання права на прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту на весь термін будівництва мережі зв`язку) та з використанням інфраструктури позивача.

Більше того, саме позивач взяв на себе обов`язок здійснювати подальшу експлуатацію Мережі.

Пункт 3.3.7 Генеральної угоди № 589/01 в редакції від 24.03.2006 з урахуванням доповнення № 2 містить наступні положення: «Залізниці України забезпечують технічну експлуатацію лінійно-кабельних споруд, установок електроживлення і проведення відповідних ремонтних та аварійно-відновлювальних робіт при пошкодженнях, або надають безперешкодну можливість виконувати ці роботи ЄТТ і його підрядникам». Такі ж положення містяться у п. 3.2.8 Угоди від 17.01.2002.

В свою чергу, обслуговування Мережі також здійснює позивач у відповідності до договору № 280/Ш на технічне обслуговування і аварійне відновлення від 01.08.2005. За цим договором позивач приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку у відповідності з Угодою від 17.01.2002, за що отримує плату.

Пункт 1.1 вищезазначеного договору передбачає наступне: «У відповідності з Угодою про співробітництво від 17 січня 2002 року, що сторони уклали між собою, Виконавець (Львівська залізниця) приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку..., а Замовник (ТзОВ «Євротранстелеком») сплачує вартість цих робіт.».

Водночас, п. 2.1.5 договору № 280/Ш на технічне обслуговування і аварійне відновлення від 01.08.2005 визначено, що Львівська залізниця забезпечує вжиття заходів, спрямованих на забезпечення збереження цілісності волоконно-оптичного кабелю.

Як слушно зауважив суд першої інстанції, договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір, позивач та відповідач, укладаючи Генеральну угоду № 589/01 від 27.12.2001 та Угоду про співробітництво від 17.01.2002, договір № 280/Ш та інші правочини в рамках цих угод врегулювали між собою правовідносини щодо прокладання та наступного використання, експлуатації, технічного обслуговування та ремонту волоконно-оптичних ліній зв`язку.

При укладенні цих угод сторони виходили з того, що волоконно-оптичні лінії зв`язку прокладаються на земельних ділянках, що перебувають в постійному користуванні однієї зі сторін спільної діяльності (АТ «Укрзалізниця»), і він же буде здійснювати їх технічне обслуговування та аварійний ремонт, і не передбачали встановлення сервітуту в інтересах ТзОВ «Євротранстелеком».

Колегія суддів критично оцінює покликання скаржника на п. 6.1 Угоди про співробітництво від 17.01.2002, оскільки дане положення договору передбачає укладення сторонами додаткових договорів з питань експлуатації мережі, а не використання земельних ділянок. Такі договори сторонами укладені, зокрема щодо оренди волокон, технічного обслуговування, аварійного ремонту. При цьому жоден пункт існуючих договорів на підставі яких ґрунтується співробітництво сторін, не передбачає необхідності укладення договору земельного сервітуту.

Виходячи з встановлених фактичних обставин даної справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що волоконно-оптичний кабель ТзОВ Євротранстелеком, для експлуатації та обслуговування якого позивач просить встановити сервітут, прокладений в інтересах обох сторін в межах правовідносин за договором про спільну діяльність, узгоджених між позивачем та відповідачем в Генеральній угоді №589/01 від 27.12.2001 та Угоді про співробітництво від 17.01.2002, а також у інших правочинах, що укладались в рамках цих угод.

Нормою статті 395 ЦК України встановлено, що сервітут полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Враховуючи укладені між сторонами договори в межах їх спільної діяльності, колегія суддів вважає, що сторони узгодили між собою умови прокладення, технічного обслуговування та аварійного відновлення волоконно-оптичних ліній зв`язку, зокрема виконання робіт з технічного обслуговування та аварійного відновлення самим позивачем, який є землекористувачем земельної ділянки.

Оскільки волоконно-оптичні лінії зв`язку уже прокладені (право на прокладення надавалось окремим актом), умови Генеральної угоди № 589/01 від 27.12.2001 та Угоди про співробітництво від 17.01.2002 продовжують діяти протягом усього строку експлуатації мереж, а їх технічне обслуговування та аварійне відновлення на умовах окремого договору (договір № 280 від 01.08.2005) здійснює сам позивач, який є землекористувачем, колегія суддів вважає підставним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивач не довів необхідності встановлення сервітуту для відповідача, як і не довів неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб ніж як через встановлення сервітуту.

Метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання, умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном (наведену правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 07.02.2023 справа № 1527/2-109/11).

В межах даного спору позивач бажає встановити сервітут на користь відповідача щодо обслуговування та експлуатації волоконно-оптичного кабелю, побудованого в межах співробітництва сторін спору. При цьому, позивач (АТ «Українська залізниця») самостійно використовує частину волоконно-оптичного кабелю, а також експлуатує та обслуговує волоконно-оптичний кабель.

З наведеного вбачається, що встановлення сервітуту з метою обслуговування та експлуатації волоконно-оптичного кабелю не вплине на фактичне становище суб`єктів спору та не надасть жодних прав відповідачу як сервітуарію. Позивач не довів обов`язкість встановлення земельного сервітуту для відповідача.

При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог свідчить також і недоведення належними доказами площі і меж тієї частини земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити сервітут. Водночас, площа встановлення сервітуту безпосередньо впливає на плату за сервітут.

Позивач не надав суду документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, як і жодної іншої технічної документації, з якої можна було б встановити межі, площу тієї частини земельної ділянки, на яку встановлюється сервітут.

Доданий до позовної заяви акт комісійного обстеження від 26.11.2019 не містить таких відомостей, більше того, у ньому зазначено лише про те, що площа сервітуту становить орієнтовно 2,47 га, тобто, зазначено лише орієнтовну площу частини земельної ділянки щодо якої позивач просить встановити сервітут.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач тому і звернувся з клопотанням до суду апеляційної інстанції про призначення експертизи, оскільки умови сервітуту, зазначені в прохальній частині позовної заяви, не є достатніми.

Враховуючи вищенаведені норми права та фактичні обставини даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що питання обслуговування та експлуатації волоконно-оптичного кабелю, прокладеного в рамках Генеральної угоди про співробітництво № 589/01 від 27.12.2001, вирішене сторонами на підставі діючих угод в інтерес обох сторін, та не потребує встановлення сервітуту, а позивач який самостійно здійснює експлуатацію та обслуговування волоконно-оптичного кабелю, не довів необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб ніж як через встановлення сервітуту. Оскільки сервітут встановлюється саме у тому випадку, коли задовольнити потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, неможливо іншим чином.

При цьому колегія суддів зауважує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером: :04:000:0292 перебуває у державній власності, що передбачає особливий порядок встановлення земельного сервітуту. АТ «Українська залізниця» є постійним користувачем вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у постанові від15.11.2024 справа № 905/20/23 зазначив наступне: «…Із тріади правомочностей, які належать власнику, законом постійному землекористувачу передані тільки дві: володіння та користування, постійні землекористувачі позбавлені можливості щодо розпорядження земельним ділянками.

Отже, право землекористування як суб`єктивне право полягає у праві (правомочність) особи на експлуатацію корисних властивостей земельної ділянки у складі права власності на неї; у правовому титулі, що дає особі суб`єктивне право використовувати (чужу) земельну ділянку.

Основними принципами права землекористування є: його похідний характер від права власності на землю; раціональне використання ділянок за основним цільовим призначенням із здійсненням їх ефективної охорони та дотриманням вимог щодо пріоритету екологічної безпеки тощо.

Право постійного землекористування - це безстрокове речове право з внесенням плати в розмірі земельного податку. Таке право може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.

З урахуванням наведеного, Об`єднана палата зазначає, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.»

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Тобто, суть земельного сервітуту полягає у можливості використовувати чужу земельну ділянкою. Водночас спірна земельна ділянка перебуває не у власності АТ «Українська залізниця».

Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені.

Положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу права розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, в тому числі шляхом надання її в оплатне користування, оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державною на здійснення таких функцій (правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 29.09.2022 справа № 918/351/21).

Як зазначалось вище та підтверджено матеріалами даної господарської справи, АТ Українська залізниця» ініціювало будівництво Мережі, яка має на меті забезпечити задоволення потреб Укрзалізниці в послугах зв`язку. Канальний ресурс Укрзалізниці використовується нею для власних технологічних потреб.

Більше того, на державному рівні наказом Міністерства транспорту України № 568 від 20.08.2002 було затверджено Концепцію єдиної транспортної мережі зв`язку Міністерства транспорту України, якою в тому числі було передбачено будівництво цієї Мережі.

Тобто, спірна земельна ділянка не була передана в користування іншим суб`єктам господарювання (відповідачу), а також не відбулось укладення правочину, що передбачає реєстрацію речового права.

Таким чином, в рамках спільних домовленостей сторони досягли згоди щодо будівництва, подальшої експлуатації та обслуговування Мережі для реалізації потреб АТ «Українська залізниця». Тобто, будівництво Мережі забезпечило АТ «Українська залізниця» в можливості здійснювати експлуатацію будівель і споруд залізничного транспорту, що відповідає цільовому призначенню земельної ділянки.

Врегулювання між сторонами порядку прокладення, експлуатації, технічного обслуговування та аварійного ремонту волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах угод, що підпадають під правове регулювання спільної діяльності, а також ряду інших правочинів, що виконуються сторонами протягом тривалого часу, свідчать про недоведення неможливості задоволення потреб відповідача іншим способом, ніж через встановлення сервітуту, що є підставою для відмови в позові, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, виходячи з того, що право вимоги встановлення земельного сервітуту у даному випадку належить виключно ТзОВ Євротранстелеком як заінтересованій особі у встановленні сервітуту на земельну ділянку позивача з метою задоволення своїх потреб щодо експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/лінії зв`язку, а не позивачеві як титульному власнику (користувачу) земельної ділянки, враховуючи наступне.

Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 справа № 907/409/24, зокрема, зазначив: «…Оскільки, сервітут це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою, іншими природними ресурсами, нерухомим майном), то потреба у його встановленні виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном сервітутом.

У переважній більшості випадків за встановленням сервітуту звертається особа, яка є відмінною від титульного власника (користувача) земельної ділянкою з пред`явленням відповідної вимоги до нього, що випливає з юридичної природи сервітуту.

Водночас аналіз норм ЗК України та ЦК України не дає підстав для висновку про те, що з такою позовною вимогою не може звернутися власник (користувач) земельної ділянки з метою врегулювання відносин між ним та особами, які фактично здійснюють користування земельною ділянкою на підставі закону або фактичних відносин, що склались.

Так, відповідно до статті 98 ЗК України визначається суб`єктний склад сервітутних відносин власник або землекористувач земельної ділянки чи інша заінтересована особа. При цьому зазначення про те, що користування буде здійснюватися чужою земельною ділянкою (ділянками) визначає предмет правовідносин, а не виступає обмеженням щодо кола суб`єктів.

Стаття 99 ЗК України, закріплюючи невичерпний перелік земельних сервітутів також наголошує, що їх встановлення можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи. Разом з тим жодних вказівок на те що з відповідною вимогою не можуть звертатись власники (користувачі) земельних ділянок, які будуть обтяжені сервітутом, в цій статті також не встановлено.

За змістом статті 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Подібних висновків можна дійти й з аналізу відповідних статей ЦК України.

Так, главою 32 ЦК України визначено, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України), сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію (стаття 402 ЦК України).

Водночас зазначені норми також встановлюють коло осіб, між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання.

Більше того, в частині третій статті 402 ЦК України прямо передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, відповідаючи на питання, чи може титульний власник (користувач) земельної ділянки звернутись до суду за встановленням земельного сервітуту для інших осіб, з урахуванням наведених приписів законодавства Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 виклав такий правовий висновок: … власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення.

Потреба в заявлені такого позову саме власником (користувачем) земельної ділянки може бути викликана, зокрема, необхідністю врегулювання використання його земельної ділянки, яке фактично склалось між сторонами, забезпечення такого користування в найменш обтяжливий для нього спосіб, компенсації витрат та збитків тощо.

Верховний Суд також зазначив, що правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном… .

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог з посиланнями на те, що право вимоги про встановлення сервітуту належить виключно особі, яка має намір користуватися чужою земельною ділянкою, та не може належати власнику (постійному користувачу) ділянки щодо якої він встановлюється, а отже, про те, що особою, яка має право вимагати встановлення сервітуту в даному випадку, є лише відповідач, а позивач не наділений правом на звернення до суду з таким способом захисту.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи усе вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для зміни мотивувальної частини рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2024 у справі № 914/972/24 в порядку статті 277 Господарського процесуального кодексу України та викладення її в редакції цієї постанови.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 у даній справі, яким задоволено (повністю) заяву ТзОВ "Євротранстелеком" про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" витрат на професійну правничу допомогу у справі №914/972/24 та стягнуто з позивача на користь відповідача 41 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон), згідно зі статтею 26 якого адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктами 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник ТзОВ «Євротранстелеком» долучив копії таких документів: договору №16/04/24-1 від 16.04.2024 про надання правової допомоги; додаткової угоди №1 до договору; акту приймання-передачі наданих послуг №9 від 23.10.2024; додатку №1 до акта приймання-передачі наданих послуг №9 від 23.10.2024; платіжної інструкції №3334 від 23.10.2024 про оплату відповідачем вартості послуг Адвоката та виписки Банку.

16.04.2024 між ТзОВ "Євротранстелеком" (Клієнт) та Хитрук Наталією Ігорівною (Адвокат ) укладено договір №16/04/24-1 про надання правової допомоги.

За умовами пункту 1.1 договору Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу Клієнту у обсягах, визначених додатками до цього договору.

Згідно з п. 2.2 договору Клієнт зобов`язаний відшкодовувати Адвокату фактичні витрати (понесені чи майбутні), необхідні для виконання договору.

Отримання винагороди Адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. При визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю Адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів Клієнта; особливі або додаткові вимоги Клієнта стосовно строків-виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин Адвоката з Клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація Адвоката (п.п. 3.1, 3.2 договору).

У пунктах 3.3-3.6 договору сторони визначили, що розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт. Сума гонорару подвоюється у разі надання Адвокатом послуг Клієнту у неробочий час, вихідні та святкові дні. До гонорару не включаються фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Сторони домовились, що розмір гонорару встановлюється сторонами на підставі додатків до договору.

Пунктом 4.6 договору сторони передбачили, що будь-які зміни і доповнення до договору вчиняються у письмовій формі, шляхом підписання додаткової угоди.

В подальшому, між ТзОВ "Євротранстелеком" (Клієнт) та Хитрук Наталією Ігорівною (Адвокат) укладено додаткову угоду №1 до договору №16/04/24-1 про надання правової допомоги, відповідно до якої Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання здійснювати представництво Клієнта в господарському суді у справі №914/972/24 за позовом АТ "Українська Залізниця" до ТзОВ "Євротранстелеком" про встановлення безстрокового оплатного земельного сервітуту.

Відповідно до пунктів 2, 3 додаткової угоди під час виконання доручення Адвокат користується правами, визначеними договором та законодавством України. Гонорар Адвоката становить 2 000,00 грн. за годину надання послуг Адвокатом, окрім випадків, визначених п. 5 цієї додаткової угоди.

У п. 4 сторони погодили наступний попередній розрахунок розміру гонорару адвоката: ознайомлення із матеріалами справи, правовий аналіз матеріалів справи, збирання доказів по справі (6 год.) - 12 000,00 грн.; підготовка відзиву на позовну заяву (10 год.) - 20 000,00 грн.; підготовка заперечення на відповідь на відзив (3 год.) - 6 000,00 грн.

Згідно з п. 5 додаткової угоди сторони погодили, що вартість участі у кожному судовому засіданні у справі становить 2 500,00 грн. Плата за участь у судовому засіданні стягується не залежно від того чи фактично відбулось судове засідання у справі, окрім випадків, якщо таке засідання не відбулось із вини Адвоката.

Відповідно до пунктів 6, 7 додаткової угоди остаточний перелік послуг та вартість послуг Адвоката визначається сторонами за результатами наданих послуг на підставі акта приймання-передачі наданих послуг та розрахунку розміру винагороди Адвоката. Клієнт здійснює оплату гонорару протягом 30 днів з моменту підписання акта приймання-передачі наданих послуг.

Матеріалами справи підтверджено, що Адвокат надав, а Клієнт прийняв наступні види правової допомоги: правовий аналіз матеріалів справи №914/972/24, збирання доказів по справі та підготовка відзиву на позовну заяву - кількість затрачених годин 5, вартість 10 000,00 грн.; підготовка заперечення на відповідь на відзив - кількість затрачених годин 3, вартість 6 000,00 грн.; підготовка письмових заперечень на позивача та клопотання про долучення доказів від 28.05.2024 року - кількість затрачених годин 2, вартість 4 000,00 грн.; підготовка письмових пояснень від 20.06.2024 - кількість затрачених годин 2, вартість 4 000,00 грн.; участь у судовому засіданні у справі №914/972/24, що відбулось 28.05.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн.; участь у судовому засіданні, що відбулось 11.06.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн.; участь у судовому засіданні, що відбулось 02.07.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн.; участь у судовому засіданні, що відбулось 18.07.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн.; участь у судовому засіданні, що відбулось 03.09.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн.; участь у судовому засіданні, що відбулось 08.10.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн.; участь у судовому засіданні, що відбулось 22.10.2024 - кількість затрачених годин 1, вартість 2 500,00 грн. Згідно акта приймання передачі наданих послуг № 9 від 23.10.2024, загальна вартість послуг правової допомоги становить 41 500,00 грн. Даний акт підписано сторонами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Аналіз наведених норм частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес до справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, у поданих запереченнях позивач вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності та співмірності, а тому просить зменшити розмір таких витрат.

Колегія суддів зауважує, що, виходячи із конкретних обставин справи, адвокат вправі самостійно визначатися зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. Водночас, вважається неприпустимим штучне збільшення обсягу наданих адвокатом послуг, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою і необхідною.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір таких витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, або є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши долучені докази щодо наданих послуг, беручи до уваги умови договору про надання правничої допомоги та акт приймання передачі правової допомоги, колегія суддів вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу наданих адвокатом послуг відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах справи.

Разом з тим, дослідивши обсяг виконаних робіт представником ТзОВ "Євротранстелеком", враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом витраченим адвокатом на надання адвокатських послуг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав лише для часткового відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 25 500,00 грн., які відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і ці витрати є співрозмірними з виконаною роботою.

При цьому критично оцінює твердження скаржника щодо недотримання строків подання доказів понесення судових витрат. ТзОВ «Євротранстелеком» у відзиві на позовну заяву заявляло, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 40 500,00 грн. Окрім того, відповідач зазначав, що такий розмір витрат є попереднім та може змінюватись з урахуванням обсягу правової допомоги, яка буде фактично надано під час розгляду цієї справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ Українська залізниця в особі РФ Львівська залізниця АТ Укрзалізниця підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 у справі № 914/972/24 частковому скасуванню в частині стягнення 16 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, із ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову ТзОВ "Євротранстелеком" в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.

Керуючись, ст. ст. 244, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

у х в а л и в:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" від 15.11.2024 на рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2024 у справі № 914/972/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2024 у справі №914/972/24 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 у справі 914/972/24 задовольнити частково.

5. Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2024 у справі №914/972/24 скасувати в частині стягнення 16 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.

6. Стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця (03680, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, 5, ) від імені якого діє Регіональна філія Львівська залізниця АТ Укрзалізниця (79007, м.Львів, вул. Гоголя, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Євротранстелеком (01030, м.Київ, вул.В.Липинського, 5, ) 25 500,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

7. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.

8. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук