ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"02" травня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/455/25

Суддя господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

розглянувши заяву № б/н від 08.04.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор», м. Київ про видачу судового наказу про стягнення з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Виноградів Закарпатської області заборгованості в розмірі 10 506,00 грн за кредитним договором № 665866 від 13 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

17.04.2025 р. до Господарського суду Закарпатської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор», м. Київ з заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Виноградів Закарпатської області заборгованості в розмірі 10 506,00 грн в т.ч. в т. ч. 6000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 4506.00 грн заборгованість по процентах за кредитним договором № 665866 від 13 липня 2024 р.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Дослідивши подану заяву про видачу судового наказу суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу слід відмовити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

Подання позовної заяви/заяви про видачу судового наказу за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що фізична особа-підприємець може бути стороною в господарському процесі лише у разі, якщо розгляд такого спору в господарському суді прямо передбачений Господарським процесуальним кодексом України та відповідним законом, а коло господарських спорів, у яких стороною може бути фізична особа, законом обмежено.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У ст. 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "фізична особа підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, в постановах від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17).

Заявник у заяві про видачу судового наказу зазначає, що електронний кредитний договір "665866" від 13.07.2025 р. укладено між Заявником та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Проте, судом встановлено, що у наведеному договорі зазначено саме як фізичну особу, а не фізичну особу-підприємця.

Крім того, з п. 1.6 Договору вбачається, що кредит надано для задоволення потреб не пов`язаних з підприємницькою діяльність.

Разом з тим, до заяви не додано доказів, які б свідчили, що рахунок на який було надано кредитні кошти належить боржнику.

Оскільки, вимоги пред`явлені до фізичної особи, яка не може бути стороною в господарському процесі, спір за суб`єктним складом не підлягає розгляду в господарському суді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з ч. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України суд відмовляє у видачі наказу, якщо наявні обставини, зазначені у ч. 1 ст. 175 цього Кодексу.

Керуючись статтями 148, 150, 152, 153, 154, 234, 235 та 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Абекор», м. Київ про видачу судового наказу про стягнення з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Виноградів Закарпатської області заборгованості в розмірі 10 506,00 грн за кредитним договором № 665866 від 13 липня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом строку, передбаченого ст. 256 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 02.05.2025р.

Суддя Ремецькі О.Ф.