РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.05.2025Справа № 910/2213/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс»
до Київської міської ради
простягнення 464 070,52 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради про стягнення 464 070,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від своєчасного виконання обов`язку сплати заборгованості, присудженої до стягнення у межах господарської справи № 910/19319/15.

Ухвалою суду від 03.03.2025 відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; визначено сторонам строки для подачі своїх заяв по суті спору.

Відповідачем 10.03.2025 подано до Господарського суду міста Києва відзив на позовну заяву, яким заперечено позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач стверджує, що процедура реалізації майна відбувається за винесеними виконавцем процесуальними документами, тому боржник позбавлений права щодо виконання рішення суду у добровільному порядку, що призводить до відсутності порушень з боку відповідача прав позивача.

Позивачем 12.03.2025 сформовано у системі «Електронний суд» відповідь на відзив, якою наведено спростування позиції відповідача.

Відповідачем 14.03.2025 подано до Господарського суду міста Києва заперечення, якими просить у задоволенні поозовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 у справі № 910/19319/15 позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" в особі Київської філії Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 у сумі 702 778,18 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 17.04.2023 замінено стягувача з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі №910/19319/15, з Публічного акціонерного товариства «Місто Банк» в особі його Київської філії на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс».

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору від 24.01.2008, та які встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 у справі № 910/19319/15, позивач, з посиланням на приписи статті 625 Цивільного кодексу України, звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 104 492,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 359 577,99 грн.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі, в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Враховуючи вищенаведене, рішення Господарського суду міста Києва Господарського суду міста Києва від 14.09.2015 та ухвала Господарського суду міста Києва 17.04.2023 у справі № 910/19319/15, які набрали законної сили, мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

З прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються до їх повного виконання боржником.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за час прострочення

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18.

Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахувань. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Нарахуванням позивачем інфляційних втрат та 3 % річних є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язання, що наразі допущено відповідачем та водночас є підставою настання для останнього відповідних правових наслідків, в даному випадку передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

При цьому, судом враховано, що стороною - позичальником за кредитним договором був не відповідач у справі, а інша фізична особа - ОСОБА_1.

Разом із тим, Господарським судом міста Києва у рішенні від 14.09.2015 встановлено, що у зв`язку із смертю іпотекодавця ( ОСОБА_1 ) права та обов`язки за договором іпотеки поширюються на його правонаступника, а оскільки на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва спадщину - квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою, то така спадщина перейшла у власність територіальної громади.

Таким чином, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2025 у справі № 910/19319/15 задоволено позовні вимоги Банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 у сумі 702 778,18 грн.

Судом встановлено, що рішення Господарсього суду міста Києва від 14.09.2025 у справі № 910/19319/15 виконано у примусовому порядку - 24.01.2025.

Позивач, керуючись статтею 625 Цивільного кодексу України, нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 104 492,53 грн., які нараховані на заборгованість у сумі 702 778,18 грн. за період часу з 12.03.2017 по 23.02.2022 та інфляційні втрати у розмірі 359 577,99 грн., які нараховані на заборгованість у сумі 702 778,18 грн. за період часу з 12.03.2017 по 23.02.2022.

Щодо заперечень відповідача про його неможливість вплинути на час виконання наказу Господарського суду міста Києва в межах виконавчого провадження щодо примусового стягнення грошових коштів на майно, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у зазначеній статті визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки.

Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, з аналізу положень статей 526, 575, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.05.2022 у справі № 918/650/21.

Отже, заперчення відповідача про відсутність у нього можливості добровільного виконання судового рішення, з посиланням на спеціальну примусову процедуру його виконання та покладення на виконавця відповідальності за строки виконання, не нівелюють висновків суду.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи вищенаведене у сукупності, суду доведено, поза розумним сумнівом, наявність права позивача щодо здійснення нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму заборгованості кредитних коштів, встановлених рішенням Господасрького суду міста Києва у справі № 910/19319/15, до стягнення з відповідача.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, в межах періоду розрахунку позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають повному задоволенню.

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, судовий збір, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36; ідентифікаційний номер 22883141) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» (04112, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8; ідентифікаційний номер 42649746) 104 492,53 грн. трьох процентів річних, 359 577,99 грн. інфляційних втрат та 5 568,85 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Т.Ю. Кирилюк