РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2025Справа № 910/1916/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Божка О.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО ТРЕЙД ПОДІЛЛЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОВЄР"

про стягнення 1 147 621,40 грн

представники сторін:

від позивача: Гребенюк О.В.

від відповідача: не з`явився

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО ТРЕЙД ПОДІЛЛЯ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОВЄР" про стягнення 1 147 621,40 грн, з яких 734 680,00 грн основного боргу, 136 413,25 грн пені, 108 000,00 грн штрафу, 33 209,82 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 24 013,00 грн 3% річних та 111 305,33 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу №02-08/2023 від 28.08.2023, в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем природний газ.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.02.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/1916/25, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 20.03.2025.

Ухвалою від 18.03.2025 Господарський суд міста Києва задовольнив заяву позивача про участь у судовому засіданні 20.03.2025 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У підготовчому засіданні 20.03.2025 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 10.04.2025.

03.04.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою від 08.04.2025 Господарський суд міста Києва задовольнив заяву позивача від 03.04.2025 про участь у судовому засіданні 10.04.2025 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У підготовчому засіданні 10.04.2025 суд постановив протокольну ухвалу про долучення до матеріалів справи розрахунку та доказів, що подані позивачем 03.04.2025.

Також у підготовчому засіданні 10.04.2025 суд постановив протокольну ухвалу без оформлення окремого документа про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.04.2025.

Представник позивача у судовому засіданні 24.04.2025 надав пояснення по суті позову, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 24.04.2025 не з`явився.

Щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, то суд зазначає, ухвала суду про відкриття провадження у справі, повідомлення про підготовче та судове засідання по суті направлені судом до електронного кабінету відповідача.

Згідно із п .2 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно із повідомленнями про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, ухвали суду доставлені відповідачу.

Відтак, згідно із п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Судом враховано, що частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст.129 Конституції України, п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З огляду на вище наведене, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 24.04.2025.

У судовому засіданні 24.04.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу №02-08/2023 від 28.08.2023, з урахуванням укладених додаткових угод, позивач поставив відповідачу природний газ на суму 18 434 750,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

За отриманий товар відповідач розрахувався частково на суму 17 700 070,00 грн, внаслідок чого заборгованість відповідача за поставлений природний газ становить 734 680,00 грн.

20.02.2024 позивач отримав від відповідача лист, у якому останній гарантував виконання зобов`язань та просив відтермінувати розрахунок за газ до 30.04.2024.

Однак, в супереч умовам договору та гарантійного листа, уся сума заборгованості так і не була сплачена відповідачем до 30.04.2024.

Посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором та гарантійним листом, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 734 680,00 грн основного боргу, 136 413,25 грн пені, 108 000,00 грн штрафу, 33 209,82 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 24 013,00 грн 3% річних та 111 305,33 грн інфляційних втрат.

Позиція відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, не подав.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

28.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО ТРЕЙД ПОДІЛЛЯ" (далі - оптовий продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РОВЄР" (далі - оптовий покупець) укладено договір №02-08/2023 купівлі-продажу природного газу (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого оптовий продавець зобов`язується передати у власність оптового покупця природний газ, приведений до стандартних умов ((t) = 20 °С, тиск газу (Р) = 760 мм ртутного стовпчика (101,325 кПа)), (далі - газ), а оптовий покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ, в порядку та на умовах, визначених в договорі та додаткових угодах до нього.

Згідно з п. 2.2 договору обсяг газу, що підлягає передачі оптовим продавцем оптовому покупцеві за цим договором (далі - договірний обсяг), а також ціна за 1 (одну) тисячу м.куб. газу, визначається та узгоджується сторонами у Додаткових угодах до договору.

Пунктом 2.3.2 договору визначено, що обсяги переданого газу у відповідному місяці передачі газу визначаються в актах приймання-передачі газу.

Право власності на газ переходить від оптового продавця до оптового покупця в пункті передачі газу з дати підписання сторонами відповідного Акту приймання-передачі газу. Після переходу права власності на газ оптовий покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 4.1, 4.2 договору ціна на газ, який підлягає передачі, визначається сторонами у Додаткових угодах до договору. Загальна сума договору складається із загальної вартості газу, переданого оптовому покупцю за весь період дії договору.

Згідно з п. 5.1 договору оплата за газ проводиться оптовим покупцем виключно грошовими коштами на банківський рахунок оптового продавця, зазначений у розділі 1.1 цього договору. Продаж газу здійснюється виключно на умовах 100% (сто відсоткової) попередньої оплати договірного обсягу газу, якщо інше не передбачено Додатковою угодою.

У п. 10.1 договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін і діє до 31.12.2023, але в будь-якому випадку до моменту повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, зокрема, в частині здійснення взаєморозрахунків.

Договір автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік, якщо сторонами за місяць до закінчення терміну дії даного договору не буде надано письмової заяви про його розірвання чи внесення змін до нього (п. 10.2 договру).

Сторонами укладені такі Додаткові угоди, якими погоджені обсяги, ціни, умови поставки та строки оплати:

- Додаткова угода №1 від 28.08.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 250 000,000 куб.м. до 30.09.2023 включно, загальною вартістю 4 912 500,00 грн, оплата за наступним графіком: до 15.09.2023 включно - 1 637 500,00 грн; до 25.09.2023 включно - 1 637 500,00 грн; до 0.10.2023 включно - 1 637 500,00 грн;

- Додаткова угода №2 від 22.09.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 100 000,00 куб.м. до 31.10.2023 включно, загальною вартістю 1 695 000,00 грн, оплата за наступним графіком: до 15.10.2023 включно - 565 000,00 грн, до 25.10.2023 включно - 565 000,00 грн, до 05.11.2023 включно - 565 000,00 грн;

- Додаткова угода №3 від 04.10.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 40 000,000 куб.м. до 05.10.2023 включно, загальною вартістю 696 000,00 грн, оплата за наступним графіком: до 25.10.2023 включно - 232 000,00 грн, до 31.10.2023 включно - 232 000,00 грн, до 05.11.2023 включно - 232 000,00 грн;

- Додаткова угода №4 від 23.10.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 250 000,000 куб.м. до 30.11.2023 включно, загальною вартістю 4 287 500,00 грн, оплата за наступним графіком: до 15.11.2023 включно - 1 429 167,00 грн, до 25.11.2023 включно - 1 429 167,00 грн, до 05.12.2023 включно - 1 429 166,00 грн;

- Додаткова угода №5 від 25.10.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 50 000,000 куб.м. до 30.11.2023 включно, загальною вартістю 857 500,00 грн, оплата за наступним графіком: до 15.11.2023 включно - 285 834,00 грн, до 25.11.2023 включно - 285 834,00 грн, до 05.12.2023 включно - 285 832,00 грн;

- Додаткова угода №6 від 01.11.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 25 000,000 куб.м. до 02.11.2023 включно, загальною вартістю 426 250,00 грн, оплата за наступним графіком: до 15.11.2023 включно - 142 100,00 грн, до 25.11.2023 включно - 142 100,00 грн, до 05.12.2023 включно - 142 050,00 грн;

- Додаткова угода №7 від 20.11.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 50 000,000 куб.м. до 26.11.2023 включно, загальною вартістю 827 500,00 грн, оплата за наступним графіком: до 05.12.2023 включно - 827 500,00 грн;

- Додаткова угода №8 від 27.11.2023, відповідно до умов якої погоджено поставку природного газу в кількості 300 000,000 куб.м. до 31.12.2023 включно, загальною вартістю 4 732 500,00 грн, оплата за наступним графіком: до 15.12.2023 включно - 1 577 500,00 грн, до 25.12.2023 включно - 1 577 500,00 грн, до 05.01.2024 включно - 1 577 500,00 грн.

На виконання взятих на себе договірних зобов`язань позивач передав у власність відповідача природний газ на суму 18 434 750,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: № 210 від 30.09.2023 на суму 4 912 500,00 грн, № 211 від 05.10.2023 на суму 696 000,00 грн, № 240 від 31.10.2023 на суму 1 695 000,00 грн, № 273 від 30.11.2023 на суму 4 287 500,00 грн, № 274 від 30.11.2023 на суму 857 500,00 грн, № 275 від 30.11.2023 на суму 426 250,00 грн, № 276 від 30.11.2023 на суму 827 500,00 грн, № 304 від 31.12.2023 на суму 4 732 500,00 грн.

Акти приймання-передачі природного газу підписані обома сторонами.

01.02.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 9, відповідно до якої сторони підписанням цієї додаткової угоди визнають та підтверджують наступне:

- станом на 05.01.2024, оптовий покупець мав непогашене грошове зобов`язання з оплати за газ перед оптовим продавцем за договором в розмірі 3 031 500,00 грн;

- станом на 01.02.2024, оптовий покупець має непогашене грошове зобов`язання з оплати за газ перед оптовим продавцем за договором в розмірі 2 504 000,00 грн;

- умовами договору (п.5.7. договору) в редакції від 28.08.2023 передбачено право оптового продавця зараховувати платежі оптового покупця, за наявності заборгованості - в першу чергу, в рахунок сплати неустойки та відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Також п. 3 Додатковї угоди № 9 сторони домовились внести зміни у договір, які згідно ч.3 ст. 631 ЦК України, поширюються (діють) на відносини сторін з 05.01.2024 (включно) та до закінчення строку дії договору, доповнивши розділ 6 "Відповідальність сторін" договору пунктом 6.7. наступного змісту: "6.7. У випадку порушення оптовим покупцем своїх грошових зобов`язань (умов та строків розрахунків) згідно договору, оптовий покупець зобов`язаний у відповідності до ст. 536 ЦК України сплатити на користь оптового продавця 25 % річних від суми заборгованості (проценти за користування чужими коштами), за кожен день порушення (прострочення) виконання зобов`язання, до повного погашення заборгованості за договором. Для цілей цього пункту Договору, оптовий покупець зобов`язаний сплачувати на користь оптового покупця проценти за користування чужими коштами щомісячно до 10 числа, за місяць в якому мало місце користування чужими коштами (за січень - до 10 лютого поточного року, за лютий - до 10 березня поточного року і тд.).".

На виконання умов договору та Додаткової угоди № 9 відповідач сплачував на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами, що підтверджується долученим до матеріалів справи виписками, у призначенні платежу яких відповідач посилався на Додаткову угоду № 9.

В подальшому відповідач звернувся до позивача з листом від 20.02.2024 вих № 0224/20-1, яким гарантував виконання своїх зобов`язань за спірним договором та просив у разі ненадходження коштів в повному обсязі до кінця поточного місяця, відтермінувати розрахунок за газ, заборгованість за яким станом на дату листа становить 2400000,00 грн, до 30.04.2024 та не застосовувати штрафні санкції до 30.04.2024.

Повідомленням від 17.04.2024 вих № 2/1704 про розгляд гарантійного листа від 20.02.2024 за вих № 0224/20-1 позивач повідомив, що до 30.04.2024 очікує виконання грошових зобов`язань за договором, в тому числі передбачених гарантійним листом від 20.02.2024. Однак, у разі невиконання взятих на себе гарантійних зобов`язань до 30.04.2024 залишає за собою право звернутись до суду з вимогою про стягнення боргу, неустойки, процентів. Також вказаним листом позивач повідомив, що порушення зобов`язань згідно з гарантійним листом від 20.02.2024 вих № 0224/20-1 в обов`язковому порядку детермінує звернення до суду.

Відповідачем було сплачено на користь позивача 16 911 320,00 грн в рахунок погашення заборгованості за природний газ.

Крім того, сторони підписали Акт взаємозаліку № від 04.07.2024, яким дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 788750,00 грн, в тому числі за спірним договором.

За розрахунком позивача, заборгованість відповідача перед позивачем за переданий природний газ становить 734 680,00 грн.

Оскільки відповідач оплату заборгованості по договору не здійснив, зобов`язання за гарантійним листом не виконав, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення734 680,00 грн основного боргу, 136 413,25 грн пені, 108 000,00 грн штрафу, 33 209,82 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 24 013,00 грн 3% річних та 111 305,33 грн інфляційних втрат.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до визначень, що наведені у статті 1 Закону України "Про ринок природного газу", оптовий продавець - суб`єкт господарювання, який реалізує природний газ оптовому покупцю або постачальнику на підставі договору купівлі-продажу; оптовий покупець - суб`єкт господарювання, який придбаває природний газ на підставі договору купівлі-продажу не для власного споживання.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що позивач є оптовим продавцем, а відповідач є оптовим покупцем.

У Законі України "Про ринок природного газу" не встановлено особливостей виконання договору купівлі-продажу природного газу між оптовим продавцем та оптовим покупцем.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як підтверджено наявними у матеріал справи актами приймання-передачі природного газу, позивач передав, а відвідач прийняв природний газ на загальну суму 18 434 750,00 грн.

Підписання актів приймання-передачі природного газу, які є первинними обліковими документами, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за ними.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до п. 5.1 договору строки оплати погоджені сторонами у додаткових угодах.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

За поставлений природний газ відповідач розрахувався частково на суму 16 911 320,00 грн, а також між сторонами здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 788750,00 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 734 680,00 грн.

При цьому, враховуючи, що при здійснені оплат відповідач вказував в призначенні платежу відповідну додаткову угоду, то судом встановлено, що заборгованість у розмірі 734 680,00 грн виникла за Додатковою угодою № 8., відповідно до умов якої оплата здійснюється за наступним графіком: до 15.12.2023 включно - 1 577 500,00 грн, до 25.12.2023 включно - 1 577 500,00 грн, до 05.01.2024 включно - 1 577 500,00 грн.

В той же час, суд враховує, що частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки відповідач листом від 20.02.2024 вих № 0224/20-1 гарантував оплату заборгованості, яка становила 2400000,00 грн та просив відстрочити виконання зобов`язання до 30.04.2024, а позивач в свою чергу погодив таке відстрочення у письмовій формі, суд дійшов висновку про те, що зазначені дії сторін є проявом волевиявлення у формі внесення змін щодо строків оплати, на підставі яких між сторонами у даній справі виникли господарські зобов`язання щодо іншого строку оплати залишку заборгованості за договором, з якого мало місце порушення прав позивача щодо своєчасної оплати за договором та наявності правових підстав для нарахування договірних санкцій, визначених сторонами.

Таким чином, враховуючи викладене, остаточний строк оплати заборгованості, яка існувала станом на 20.02.2024 - 30.04.2024.

В той же час, у строк до 30.04.2024 відповідач повної оплати заборгованості не здійснив.

Невиконане відповідачем зобов`язання за договором у сумі 734 680,00 грн (18 434 750,00 грн - 16 911 320,00 грн - 788750,00 грн =734 680,00 грн) підтверджується належними доказами.

Ураховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі 734 680,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 108 000,00 грн, з яких 18000,00 грн - штраф 1% та 90000,00 грн - штраф 5%, та пені у розмірі 136 413,25 грн, то суд зазначає таке.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 6.2 договору сторони погодили, що за порушення покупцем грошових зобов`язань (умов та строків розрахунків), зазначені п. 5.1 договору, покупець сплачує на користь продавця, крім суми заборгованості, пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу та додатково штраф у розмірі 1% від суми простроченого платежу, а у разі прострочення платежу на строк понад 10 календарних днів - додатково штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу.

Судом встановлено, що станом на 01.05.2024 (враховуючи, що остаточний розрахунок мав бути здійснений 30.04.2024) прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становила 1800000,00 грн.

З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що нарахування пені позивач здійснює з 02.05.2024, однак при визначенні періодів нарахування позивачем не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Однак, здійснивши перерахунок пені з урахування вказаного вище, не виходячи за періоди, визначені позивачем, з урахуванням сум та дат часткових оплат, судом встановлено, що сума нарахованої за загальний період 02.05.2024 по 02.10.2024 пені, є більшою, ніж нарахована позивачем, однак враховуючи приписи ч. 2 ст.237 ГПК України, позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню у сумі 136 413,25 грн в межах заявлених вимог.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

При цьому щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - "двічі за одне і те саме не карають") має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

Так, зі змісту п. 6.2 договору вбачається, що за порушення покупцем грошових зобов`язань (умов та строків розрахунків) покупець сплачує додатково штраф у розмірі 1% від суми простроченого платежу, а у разі прострочення платежу на строк понад 10 календарних днів - додатково штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу

Таким чином, обидва штрафи встановлені за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань щодо строків оплати.

Тобто фактично двічі встановлена відповідальність за одне і те ж порушення договірних зобов`язань, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Подібної правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 23.03.2023 у справі № 910/21409/21.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 1% від суми простроченого платежу за порушення покупцем грошових зобов`язань задоволенню не підлягають.

В той дже час, враховуючи, що станом на 01.05.2024 прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становила 1800000,00 грн, та станом на 11.05.2024 оплачена не була, тобто прострочення платежу становило понад 10 днів, вимоги про стягнення штрафу у розмірі 90 000,00 грн (1800000х5% = 90000,00 грн) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 33 209,82 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 694 ЦК України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Як встановлено судом вище, Додатковою угодою № сторони дійшли згоди доповнити договір пунктом 6.7., згідно з яким у випадку порушення оптовим покупцем своїх грошових зобов`язань (умов та строків розрахунків) згідно договору, оптовий покупець зобов`язаний у відповідності до ст. 536 ЦК України сплатити на користь оптового продавця 25 % річних від суми заборгованості (проценти за користування чужими коштами), за кожен день порушення (прострочення) виконання зобов`язання, до повного погашення заборгованості за договором.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти річних, про які йдеться у частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 цього Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі за користування товарним кредитом (частина 5 статті 694 Цивільного кодексу України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.

Положення ж частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Саме тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 Цивільного кодексу України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за умови порушення боржником грошового зобов`язання. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 921/395/20, від 03.12.2019 у справі № 902/235/19, на які посилається скаржник.

Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею) та не є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а є саме процентами за користування коштами відповідно до частини 5 статті 694 Цивільного кодексу України та стягуються незалежно від наявності вини боржника.

Позивач зазначає, що відповідач не оплатив проценти за користування чужими коштами за грудень 2024, розмір яких становить 16639,41 грн та за січень 2025, розмір яких становить 16570,41 грн.

Перевіривши наданих позивачем розрахунок відсотків за користування чужими грошовими коштами, суд встановив, що він є необґрунтованими, оскільки при здійсненні розрахунку позивач враховував, що станом на 01.12.2024 борг становив 874680,00 грн, а з 02.12.2024 сума боргу становила 774680,00 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 становила 834680,00 грн, а з 02.12.2024 - 734 680,00 грн, а тому саме на вказані суми слід здійснювати нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами.

За перерахунком суду, сума відсотків за користування чужими грошовими коштами за грудень 2024 становить 15625,04 грн, за січень 2025 - 15599,37 грн, всього - 31224,41 грн. а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 24 013,00 грн 3% річних та 111 305,33 грн інфляційних втрат, то суд зазначає таке.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на наведене, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивач правомірно нараховує 3 % річних та інфляційні втрати.

Нарахування здійснені позивачем за загальний період з 02.05.2024 по 12.02.2025.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи суми та дати часткових оплат, а також те, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що сума нарахованих 3% річних та інфляційних втрат є більшою, ніж нарахована позивачем, однак враховуючи приписи ч. 2 ст.237 ГПК України, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в межах заявлених вимог: 24 013,00 грн 3% річних та 111 305,33 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 ГПК України).

ВИСНОВКИ СУДУ

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО ТРЕЙД ПОДІЛЛЯ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОВЄР", а саме в частині стягнення 734 680,00 грн основного боргу, 136 413,25 грн пені, 90 000,00 грн штрафу, 31 224,41 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 24 013,00 грн 3% річних, 111 305,33 грн інфляційних втрат.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

За приписами ст.129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РОВЄР" (03138, місто Київ, ВУЛИЦЯ СУМСЬКА, будинок 3, ідентифікаційний код 36958989) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО ТРЕЙД ПОДІЛЛЯ" (29000, Хмельницька обл., місто Хмельницький(з), пров. Козацький, будинок 33/2, ідентифікаційний код 43918520) 734 680,00 грн основного боргу, 136 413,25 грн пені, 90 000,00 грн штрафу, 31 224,41 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 24 013,00 грн 3% річних, 111 305,33 грн інфляційних втрат та 13531,63 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29.04.2025.

Суддя С.О. Турчин