ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. Справа№ 910/12430/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

представники сторін - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АС ВІДАР"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025

у справі № 910/12430/24 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕНЕРАЛ ЕНЕРДЖІ Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АС ВІДАР"

про стягнення кошів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖЕНЕРАЛ ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА» (далі - позивач; ТОВ «ДЖЕНЕРАЛ ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АС ВІДАР» (надалі - відповідач; ТОВ «АС ВІДАР»; апелянт; скаржник) про стягнення 334 804,84 грн, з яких основної заборгованості - 201 402,50 грн, пені - 108 126,55 грн, штрафу - 2 014,03 грн, інфляційних втрат - 14 054,14 грн та 3% річних - 9 207,62 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначалось, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами договору № 2023/0202-1 від 02.02.2023 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 201 402,50 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Окрім того, позивачем заявлено до стягнення пеню - 108 126,55 грн, штраф - 2 014,03 грн, інфляційні втрати - 14 054,14 грн та 3% річних - 9 207,62 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "АС ВІДАР" на користь ТОВ "ДЖЕНЕРАЛ ЕНЕРДЖІ Україна" заборгованість - 201 402 (двісті одна тисяча чотириста дві) грн 50 коп., пеню - 47 983 (сорок сім тисяч дев`ятсот вісімдесят три) грн 46 коп., штраф - 2 014 (дві тисячі чотирнадцять) грн 03 коп., 3% річних - 9 207 (дев`ять тисяч двісті сім) грн 62 коп., інфляційні втрати - 14 054 (чотирнадцять тисяч п`ятдесят чотири) грн 14 коп., а також витрати по сплаті судового збору - 3 295 (три тисячі двісті дев`яносто п`ять) грн 94 коп.

За висновками місцевого господарського суду відповідач, в порушення умов договору та норм чинного законодавства, належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 201 402,50 грн. Крім цього, здійснивши власний розрахунок пені, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня - 47 983,46 грн. Також місцевий господарський суд виснувався про відповідність розрахунків 3% річних, інфляційних втрат і штрафу вимогам чинного законодавства, умовам договору, та їх арифметичну правильність, а тому задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "АС ВІДАР" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 в частині стягнення пені - 47 983, 46 грн, штрафу - 2 014, 03 грн та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити ТОВ "ДЖЕНЕРАЛ ЕНЕРДЖІ Україна" у стягненні пені та штрафу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині стягнення пені та штрафу є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Апелянт зазначає, що стягнувши з відповідача пеню та штраф суд 1-ої інстанції застосував подвійну цивільно-правову відповідальність за одне й те ж саме правопорушення.

Крім того, як вважає скаржник, місцевий господарський суд не врахував наявність у відповідача підстав для зменшення розміру неустойки, зокрема через те, що відповідачем не завдано збитків позивачу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2025, апеляційна скарга у справі № 910/12430/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АС ВІДАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 910/12430/24. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АС ВІДАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 910/12430/24 призначеено на 31.03.2025.

Представники сторін в судове засідання 31.03.2025 не з`явились. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа від 05.03.2025 до електронних кабінетів останніх.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань від сторін про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Також судова колегія вказує, що відзиву на апеляційну скаргу від позивача на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходило, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

За ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 02.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЖЕНЕРАЛ ЕНЕРДЖІ УКРАЇНА» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АС ВІДАР» (Покупець) укладено Договір №2023/0202-1 (скорочено - Договір), відповідно до умов якого Постачальник постачає Покупцю електротехнічне обладнання (нижче - обладнання, товар), за типами, ціною, технічними характеристиками та в кількості згідно з Додатками, які є невід`ємною частиною цього Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити обладнання відповідно до умов цього Договору (п. 1.2. Договору).

Ціна за обладнання вказується у кожному окремому Додатку на поставку такого обладнання (п. 2.1. Договору).

Оплата обладнання Покупцем здійснюється виключно на підставі наданого рахунку Постачальника шляхом перерахування безпосередньо на рахунок Постачальника грошових коштів у два етапи, якщо інше не вказано у кожному окремому Додатку на поставку обладнання (п. 2.3. Договору).

Належним підтвердженням передачі Обладнання Постачальником та його прийняття Покупцем є видаткова накладна та/або товарно-транспортна накладна, чи інший еквівалентний документ засвідчений особистим підписом представника Покупця (п. 3.1.3. Договору).

Додатком № 1 від 02.02.2023 до Договору сторони погодили, зокрема, специфікацію зведених цін обладнання.

Згідно з п. 1 Додатку загальна вартість без ПДВ складає 201402,50 грн.

Пунктом 2 Додатку сторони визначили, що оплата обладнання, що постачається за цим Додатком, здійснюється з урахуванням умов викладених у п. 2.3. Договору для обладнання шляхом перерахування безпосередньо на рахунок Постачальника грошових коштів у 1 етап, а саме оплата у розмірі 100% від загальної вартості обладнання (п. 2.1. цього Договору) протягом 10 банківських днів від дати відвантаження обладнання, на підставі виставленого рахунку Постачальником.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 201 402,50 грн, що підтверджується копією видаткової накладної № ДЕ-27662 від 17.03.2023, яка містить підписи та печатки сторін.

Крім того, позивачем 02.02.2023 було виставлено рахунок-фактуру №ДЕ-44436 на суму 201 402,50 грн.

В той же час, матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем отриманого товару, так само, як і не містять зауважень та заперечень щодо здійсненої поставки.

Таким чином, відповідач, в порушення умов Договору та норм чинного законодавства, належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 201 402,50 грн.

Водночас, відповідачем не надано до матеріалів справи доказів на спростування викладених у позові обставин чи погашення заборгованості за Договором.

На дане, за висновками колегії суддів, правильно акцентував увагу суд першої інстанції.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За висновками суду першої інстанції, оскільки заявлена позивачем сума заборгованості підтверджена наявними у матеріалах справи доказами в повному обсязі, за відсутності у матеріалах справи доказів сплати вказаної заборгованості, наявними є підстави для задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 201 402,50 грн.

Також суд 1-ої інстанції, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, приймаючи до уваги межі заявлених позовних вимог, висновувався, що надані розрахунки відповідають вимогам чинного законодавства, умовам Договору та є арифметично вірними, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості - 201 402,50 грн, 3% річних - 9 207,62 грн та інфляційних втрат - 14 054,14 грн, не оскаржується.

Поряд із цим, оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача пеню - 47 983,46 грн та штраф - 2 014,03 грн, що і є предметом апеляційного розгляду.

Судова колегія зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно п. 5.3. Договору за порушення строку оплати за цим Договором або оплати не в повному обсязі, Постачальник має право стягнути з Покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості обладнання, яка прострочена. Нарахування пені здійснюється за кожний день прострочення, починаючи з першого дня після виникнення такої заборгованості.

За порушення грошових зобов`язань за цим Договором більш ніж на 10 календарних днів винна сторона сплачує постраждалій стороні штраф у розмірі 1% від суми невиконаного (несвоєчасно виконаного) грошового зобов`язання (п. 5.8. Договору).

Отже, з огляду на невиконання відповідачем умов Договору в частині оплати товару, перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, що склав - 2 014,03 грн, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права. Крім цього, колегія суддів вважає такий розрахунок арифметично вірним.

Окрім того, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, розрахований з моменту виникнення (01.04.2023) прострочення виконання грошового зобов`язання, що був заявлений до стягнення в розмірі 108 126,55 грн, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що ця частина позовних вимог є доведеною та, водночас, підлягає частковому задоволенню, згідно арифметично правильного розрахунку, здійсненого судом першої інстанції, який становить - 47 983,46 грн, а саме:

Період розрахункуКількість днів у періодіСума
01.04.2023 - 27.07.2023 : 25,00 (облікова ставка НБУ) 201 402,50 (Сума боргу) x (2 x 25,00 : 365) x 118 днів (прострочення) : 10011832 555,47 грн
28.07.2023 - 14.09.2023 : 22,00 (облікова ставка НБУ) 201 402,50 (Сума боргу) x (2 x 22,00 : 365) x 49 днів (прострочення) : 1004911 896,54 грн
15.09.2023 - 30.09.2023 : 20,00 (облікова ставка НБУ) 201 402,50 (Сума боргу) x (2 x 20,00 : 365) x 16 днів (прострочення) : 100163 531,44 грн
Всього штрафних санкцій за період: 47 983,46 грн
В частині заперечень апелянта про те, що стягнувши з відповідача пеню та штраф суд 1-ої інстанції застосував подвійну цивільно-правову відповідальність за одне й те ж саме правопорушення, колегія суддів вказує, що як вже зазналось, за ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зробила висновки про можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань, що передбачено частиною другою статті 231 ГК України. Звернула увагу також на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

За вказаного, з огляду на передбачення сторонами в Договорі умов про можливість стягнення за порушення грошових зобов`язань пені та штрафу, суд апеляційної інстанції відхиляє відповідні доводи апелянта, як необґрунтовані.

В частині тверджень скаржника, що місцевий господарський суд не врахував наявності у відповідача підстав для зменшення розміру неустойки, зокрема через ненадання позивачем завдання останньому збитків, судова колегія акцентує, що за приписами статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

В той же час, нормами законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

За наведеного, враховуючи невиконання відповідачем умов Договору щодо оплати товару, з урахуванням того, що питання наявності або відсутності у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу, вирішується судом на власний розсуд, зважаючи, що питання зменшення розміру неустойки відповідачем перед судом 1-ої інстанції не порушувалось, апеляційним господарським судом критично оцінюються аргументи скаржника про неврахування судом попередньої інстанції наявності у відповідача підстав для зменшення розміру неустойки.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення в частині стягнення пені та штрафу є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 910/12430/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника (відповідача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АС ВІДАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 910/12430/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 910/12430/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "АС ВІДАР".

4. Справу № 910/12430/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.04.2025.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

С.І. Буравльов