ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 рокуСправа № 912/520/25

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Кабакової В.Г., за участі секретаря судового засідання Лупенко А.І., розглянув у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №912/520/25

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача Фермерського господарства Ковалевського Віталія Івановича, вул. Шевченка, 68, село Миколаївка(пн), Кропивницький район, Кіровоградська область, 27634

про стягнення 139 274,70 грн

Представники

від позивача - Замша Д.Д. адвокат, ордер від 20.02.2025 ВА № 1100336,

від відповідача - участі не брали.

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Фермерського господарства Ковалевського Віталія Івановича з вимогами про стягнення 89 596,80 грн боргу, 41 650,91 грн інфляційних втрат, 8 026,99 грн 3% річних, з покладенням на відповідача судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач, як правонаступник Фізичної особи - підприємця Каращука Дениса Олеговича, зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором надання транспортних послуг від 03.01.2022 в частині оплати послуг.

Ухвалою від 03.03.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 912/520/25 за правилами спрощеного позовного провадження, судовий розгляд призначив на 03.04.2025 об 11:00 год та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.

18.03.2025 через систему "Електронний суд" відповідач подав відзив на позов, де просить відмовити у задоволенні позовних вимог та витребувати від позивача оригінали таких документів: договору про надання транспортних послуг від 03.01.2022, акта виконаних робіт №2 від 25.02.2022.

В обґрунтування відзиву відповідач, зокрема, зазначив, що ОСОБА_1 не є спадкоємицею ФОП Каращук Дениса Олеговича, що не надає їй права звернення до суду із вимогами про стягнення боргу з ФГ "Ковалевського Віталія Івановича". До складу спадкового майна не входить право вимоги за зобов`язаннями, що виникли у спадкодавця під час здійснення ним господарської діяльності (ФОП Каращук Денис Олеговича), а тому позивач не являється правонаступником в розумінні господарського процесуального законодавства та не мала права на звернення до суду із вимогами про стягнення боргу. За приписами ст. 1216 ЦК України до спадкоємця можуть переходити права вимоги, які належали спадкодавцю як фізичній особі, а не, як підприємцю, що виключає можливість і процесуального правонаступництва.

Також у відзиві відповідач вказує, що сума завданих позивачеві збитків є значно меншою, ніж нарахована сума штрафних санкцій, то їх розмір має бути зменшений за рішенням суду.

Ухвалою від 03.04.2025 суд задовольнив клопотання відповідача про витребування доказів викладене у відзиві на позов від 18.03.2025. Витребував від ОСОБА_1 оригінали договору про надання транспортних послуг від 03.01.2022 та акта виконаних робіт №2 від 25.02.2022. Оголосив перерву в судовому засіданні до 11.04.2025 о 12:00 год.

03.04.2025 позивач подав суду оригінали документів.

У судовому засіданні 11.04.2025 суд дослідив докази та перейшов до стадії ухвалення рішення, судове засідання призначив на 17.04.2025 о 12:30 год.

Відповідач своїм процесуальним правом на участь в засіданні суду 11.04.2025 не скористався, уповноважених представників не направив.

Про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином до електронного кабінету.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на викладене, господарський суд розглядав справу в судовому засіданні 11.04.2025 за відсутності відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини.

Як вказано у позові, ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_2 за свідоцтвом про народження від 17.12.1992 серії НОМЕР_1 . Відповідно до Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі у спадковій справі № 73037972 та Свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, в якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи - підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною восьмою статті 4 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 920/50/19 (провадження № 12-129гс19).

Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном як фізична особа.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Звідси наявність у спадкодавця статусу фізичної особи - підприємця не впливає на можливість заміни кредитора у зобов`язанні його правонаступником - фізичною особою.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

27.11.2024 Бобринецька державна нотаріальна контора Кіровоградської області видала спадкоємцю після смерті ОСОБА_2 матері ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за №969, про що внесено відомості до Спадкового реєстру у спадковій справі № 73037972.

За нормами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею прав та обов`язків ОСОБА_2 , в тому числі і грошових зобов`язань, крім зобов`язань нерозривно пов`язаних з його особою.

Отже ОСОБА_1 є належним позивачем у даній справі.

Також аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір виник щодо неналежного виконання відповідачем господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно ч.1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 173 ГК України господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За положеннями ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким не припинились.

Аналогічна позиція викладена в постанові Центрального апеляційного господарського суду від 19.06.2019 у справі № 912/837/19.

Так, 03.01.2022 Фермерським господарством Ковалевського Віталія Івановича (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Каращуком Денисом Олеговичем (Виконавець) укладено Договір надання транспортних послуг (далі - Договір, а.с. 17), за умовами якого:

- Виконавець зобов`язується надати послуги з перевезення вантажу за завданням Замовника, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані послуги на умовах даного договору (п. 1.1.),

- Договір укладений на період з 03.01.2022 року по 31.12.2022 року (п. 2.1.),

- Замовник оплачує виконані послуги безготівковими коштами на рахунок виконавця протягом 3-х робочих днів з моменту підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (п. 3.3.).

Договір підписано сторонами та скріплено печаткою Замовника.

На виконання умов Договору 25.02.2022 ФОП Каращук Д.О. здійснив перевезення вантажу за Товарно - транспортними накладними №001584 від 09.02.2022, №001591 від 11.02.2022, №001593 від 13.02.2022, № 001592 від 15.02.2022, № 001595 від 16.02.2022, №001596 від 18.02.2022, № 001597 від 13.02.2022 (а.с. 21-24).

Сторони підписали Акт виконаних робіт №2 на суму 89 596,80 грн (а.с. 18).

Розглядаючи спір по суті, суд враховує таке.

Згідно ст. 173, 174, 193 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір, до виконання якого застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Правовідносини сторін виникли з Договору, який за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Згідно ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525, 526 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, ФОП Каращук Д.О. свої обов`язки за Договором виконав належним чином, здійснивши перевезення вантажу на замовлення Фермерського господарства Ковалевського Віталія Івановича за ТТН, що містяться в матеріалах справи (а.с. 21-24). 25.02.2022 ФОП Каращук Д.О. та Фермерське господарство Ковалевського Віталія Івановича підписали Акт виконаних робіт №2 на суму 89 596,80 грн.

Відповідач не заперечив отримання таких послуг на суму 89 596,80 грн.

Ураховуючи умови оплати в п. 3.3. Договору та загальні норми цивільного законодавства, строк оплати за надані послуги є таким, що настав 02.03.2022.

У вказаний строк відповідач не виконав зобов`язання з оплати 89 596,80 грн, тому суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови Договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу в розмірі 89 596,80 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також позивач заявив до стягнення за період з 03.03.2022 до 27.02.2025 інфляційні втрати в розмірі 41 650,91 грн та 3% річних - 8 026,99 грн.

За змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд дослідивши розрахунок позивача встановив, що за період з 03.03.2022 до 27.02.2025 з суми боргу 89 596,80 грн інфляційні втрати становлять 42 700,89 грн та 3% річних - 8 041,62 грн.

Однак, за ч. 1 ст. 14 ГПК України, стягненню підлягають заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати в розмірі 41 650,91 грн та 3% річних - 8 026,99 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Позивач не заявив до стягнення штрафні санкції за невиконання відповідачем зобов`язання.

Більше того, інфляційні втрати входять до складу основного боргу; чинне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг, тому не може бути зменшено розмір або звільнено від сплати інфляційних втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру відсотків річних, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваних відсотків річних таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто, з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявлених до стягнення відсотків річних є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення відсотків річних.

В обґрунтування необхідності зменшення розміру штрафних санкцій відповідач, зокрема, зазначив, що:

- нарахування плати за користування грошовими коштами здійснено позивачем за період починаючи з 03.03.2022 року, тобто після введення в країні 24.02.2022 воєнного стану;

- у відповідача відсутня фінансова можливість здійснити оплату, що підтверджується фінансовою звітністю малого підприємства за 2022 та 2023 роки;

- заявлена до стягнення сума нарахувань є великою для фермерського господарства;

- штрафні санкції, в першу чергу, покликані стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не можуть лягати непомірним тягарем для боржника;

- покладення надмірного фінансового тягаря на відповідача може призвести до погіршення його матеріального становища, що може мати наслідком його неплатоспроможність, а тому виходячи із загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, відповідач вважає за можливе зменшення суми нарахованих процентів річних, плати за користування кредитом інфляційних збитків, які підлягають стягненню з відповідача, до 1 000 грн.

З поданої на підтвердження таких обставин фінансової звітності відповідача за 2022-2023 року вбачається отримання відповідачем доходу в розмірі 6708,80 грн та 10984,80 грн відповідно.

Однак за 2024 рік відповідач не подав відомостей щодо свого фінансового становища.

З огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Інакше кажучи, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (Велика Палата Верховного Суду постанова від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.38; № у ЄДРСР 88952210), постанова від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Визначені ч.2 ст.625 ЦК право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

У даній справі суд обставин, за яких можливе зменшення суми процентів річних, не встановив.

Заявлений до стягнення розмір відсотків річних (8026,99 грн) одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора та не є надмірним для боржника.

Ураховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі. З Фермерського господарства Ковалевського Віталія Івановича підлягає стягненню борг в розмірі 89 596,80 грн, 41 650,91 грн інфляційних втрат та 8 026,99 грн 3% річних.

Відповідно до норм ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір суд покладає на відповідача в повному розмірі.

Керуючись ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241, 247-252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фермерського господарства Ковалевського Віталія Івановича (вул. Шевченка, 68, село Миколаївка(пн), Кропивницький район, Кіровоградська область, 27634, і.к. 23227389) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , д.н. ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 89 596,80 грн боргу, 41 650,91 грн інфляційних втрат та 8 026,99 грн 3% річних, а також 3028,00 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати позивачу (до електронного кабінету адвоката Замші Д.Д.), відповідачу (до електронного кабінету).

Повне рішення складено 17.04.2025.

Суддя В.Г. Кабакова