ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 903/786/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: Боричевський В.М.,

відповідача: Хомич А.С. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Комунального підприємства "Ковельводоканал" Ковельської міської ради

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024

та рішення Господарського суду Волинської області від 14.10.2024

у справі № 903/786/24

за позовом Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго"

до Комунального підприємства "Ковельводоканал" Ковельської міської ради

про стягнення 2 254 873,20 грн,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Волиньобленерго" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Комунального підприємства "Ковельводоканал" Ковельської міської ради про стягнення 2 254 873, 20 грн заборгованості: 1 889 062,15 грн основного боргу, 220 766, 45 грн інфляційних втрат, 41 429, 27 грн 3% річних та 103 615, 33 грн пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг з розподілу електричної енергії №526-0031000 від 01.01.2019, в частині своєчасної оплати послуг.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції від відповідача суду надійшла заява за вх.№01-75/6708/24 від 09.10.2024, у якій він повідомив, що з моменту подання позивачем позовної заяви, згідно з платіжними інструкціями на рахунок позивача було перераховано 150 000 грн (платіжна інструкція №1014 від 09.10.2024). Відтак, станом на 09.10.2024 відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 1 739 062,15 грн. Таким чином позовні вимоги в частині сплаченої суми відповідачем задоволені самостійно, а отже провадження по цій частині слід закрити. У заяві також зазначено, що відповідачем визначається позов в решті позовних вимог.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.10.2024 (Дем`як В.М.), в порядку ч. 3 ст. 185 ГПК України, заяву відповідача про визнання позову прийнято. Позов задоволено. Провадження у справі в частині стягнення 150 000 грн заборгованості закрито, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 104 873, 20 грн заборгованості: 1 739 062,15 грн основного боргу, 103 615,33 грн пені, 41 429,27 грн 3% річних, 220 766, 45 грн інфляційних втрат, а також 12 629,24 грн в повернення витрат з оплати судового збору. Повернуто позивачу з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 14 429,23 грн.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 (колегія суддів у складі: Філіпова Т.Л. - головуючий, Бучинська Г.Б., Василишин А.Р.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін (переглядалось в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені).

Судами обох інстанцій встановлено, що Постановою НПРЕОП №1535 від 27.11.2018 ПрАТ "Волиньобленерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території Волинської області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності або господарському віданні (щодо державного або комунального майна) ПрАТ "Волиньобленерго", та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж ліцензіата (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством).

Комунальне підприємство "Ковельводоканал" 01.01.2019 звернулось до ПрАТ "Волиньобленерго" (далі - оператор системи розподілу - ОСР) із заявою-приєднання до умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії.

01.01.2019 ПрАТ "Волиньобленерго" та КП "Ковельводоканал" уклали договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №526-0031000 шляхом приєднання споживача до умов цього договору згідно з заявою-приєднанням (додаток №1 до Договору).

У заяві-приєднанні та паспорті точки розподілу електричної енергії зазначені ЕІС коди точок розподілу, найменування та адреси об`єктів споживача.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що оператор системи надає споживачу послуги з розподілу електричної енергії, параметри якості якої відповідають показникам, визначеним Кодексом системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП №309 від 14.03.2018 та Кодексу систем розподілу, затвердженого постановою НКРЕКП №310 від 14.03.2018, за об`єктом, технічні параметри якого фіксуються в паспорті точки розподілу об`єктом споживача, який є додатком 2 до договору.

Відповідно до п. 2.3 договору споживач сплачує розподіл електричної енергії згідно з умовами глави 5 даного договору та інші послуги оператора системи згідно з додатком 4 "Порядок розрахунків".

Оператор системи має право на отримання своєчасної оплати на надання послуги з розподілу електричної енергії (п. 7.1. Типового договору).

Пунктом 3 додатку до договору №4 "Порядок розрахунків", визначено, обсяг розподіленої електричної енергії визначається за розрахунковий період, який становить 1 календарний місяць і визначається відповідно до порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку електричної енергії. Сума оплати послуг з розподілу визначається виходячи з обсягу електричної енергії, яка була розподілена оператором системи та тарифу на розподіл електричної енергії.

За підсумками місяця оператор системи оформляє: акт приймання-передачі наданих послуг з розподілу електричної енергії; акт про надання послуг з перетікання реактивної електричної енергії.

Оформлені належним чином акти споживач повертає оператору системи у п`ятиденний термін. У разі неповернення споживачем належно підтвердженого акта та за відсутності заперечень, останній вважається підтвердженим.

Пунктом 4 додатку до договору №4 "Порядок розрахунків", визначено, остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, розподілену протягом розрахункового місяця, Здійснюється на підставі виставленого оператором системи рахунка. Відповідно до визначеної згідно пункту 3 цього додатку величини коштів за фактично розподілену електричну енергію оператор системи виписує споживачу рахунок на оплату послуг з розподілу електричної енергії.

Відповідно до п. 7 додатку до договору №4 "Порядок розрахунків" рахунки на оплату можуть надаватися нарочно у відповідних структурних підрозділах оператора системи, поштовим зв`язком, факсимільним зв`язком, електронною поштою, через особистий кабінет споживача на веб-сайті оператора системи або іншими способами з використання новітніх інформаційних технологій у системі електронного документообігу. У разі неотримання споживачем протягом 2-х робочих днів після останнього розрахункового періоду рахунків на оплату нарочно, оператор системи на третій день надсилає поштовим зв`язком, факсимільним зв`язком або електронною поштою. У разі неотримання споживачем рахунків протягом 3-х робочих днів після останнього розрахункового періоду споживач зобов`язаний повідомити про це оператора системи на 4-й день після останнього дня розрахункового періоду, у разі неповідомлення рахунки вважаються отриманими.

Згідно з пунктами 5, 6 додатку №4 до договору "Порядок розрахунків" тривалість періоду для здійснення споживачем розрахунків за послуги з розподілу електричної енергії, реактивну електроенергію, пеню, інфляційні збитки, річні має не перевищувати 5 робочих днів з дня отримання рахунка.

За внесення платежів, передбачених цим договором з порушенням термінів, визначених п.5 цього додатку, споживач сплачує оператору системи пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та інфляційні збитки.

На підставі актів прийому-передачі надання послуг з розподілу електричної енергії ОСР виставляв споживачу рахунки на оплату послуг з розподілу електричної енергії за період з червня 2024 по серпень 2024 року.

На виконання умов договору позивачем надано відповідачу послуг з розподілу електричної енергії на загальну суму 1 889 062,15 грн, що підтверджується актами прийому-передачі надання послуг з розподілу електричної енергії.

Комунальне підприємство "Ковельводоканал" Ковельської міської ради взяті на себе зобов`язання в частині проведення з позивачем повних розрахунків по оплаті відпущеної електричної енергії (у строки, порядку та розмірах, визначених договором) не виконувало, вартість отриманої та спожитої електричної енергії своєчасно не оплачувало, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість, що і стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

При цьому, відповідачем під час підготовчого провадження у суді першої інстанції було сплачено 150 000,00 грн основного боргу, що підтверджується платіжною інструкцією №1014 від 09.10.2024.

За результатом розгляду спору суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 1 889 062,15 грн основної заборгованості (на момент пред`явлення позову до суду та на час відкриття судом провадження у справі) була обґрунтованою та підставною. Також суд встановив, що пеня, нарахована позивачем, розрахована правильно та підлягає до задоволення в сумі 103 615, 33 грн. Крім того, розглянувши позовні вимоги в частині стягнення сум інфляційних та процентів річних, суд першої інстанції дійшов висновку про їх задоволення.

Суд апеляційної інстанції переглядав рішення місцевого господарського суду в частині в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, і погодився з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності таких вимог.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів в частині стягнення інфляційний втрат, 3% річних та пені, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В іншій частині просить судові рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суди не врахували того, що позивач пропустив строк щодо нарахування та пред`явлення позову про стягнення штрафних санкцій, визначений у ст. 232 ГК України та ст. 258 ЦК України. Доводи про продовження перебігу цих строків у зв`язку введення в Україні карантину, а також введення воєнного стану в Україні, без обґрунтованих та об`єктивних на те причин, не варті уваги суду. Зазначає, що позивач має можливість скористатися правом на продовжений перебіг строків давності виключно за наявності об`єктивних обставин.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 559/2655/23, від 31.08.2021 у справі № 911/3513/16, від 23.02.2023 у справі №640/7095/22, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 06.06.2024 у справі № 559/2655/23 та від 31.08.2021 у справі № 911/3513/16, від 23.02.2023 у справі №640/7095/22.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду на 15.04.2025 та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 08.04.2025.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 08.04.2025 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені постанову та рішення залишити без змін, посилаючись на помилковість доводів скаржника та правильність висновків судів.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів в межах доводів та підстав касаційного оскарження, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відтак, оскільки відповідач оскаржує судові рішення лише в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, Верховний Суд переглядає їх в цій частині.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, посилається на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 559/2655/23, від 31.08.2021 у справі № 911/3513/16, від 23.02.2023 у справі №640/7095/22, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 06.06.2024 у справі № 559/2655/23 та від 31.08.2021 у справі № 911/3513/16, від 23.02.2023 у справі №640/7095/22.

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до положень ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судами встановлено, що згідно з додатком №4 до договору "Порядок розрахунків", п. 6 визначено, що за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених п. 5 цього додатку, споживач сплачує оператору системи пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та інфляційні збитки.

Враховуючи викладені положення договору та наявний факт прострочення відповідачем строків виконання своїх зобов`язань за договором, позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості було включено до ціни позову вимоги щодо стягнення з боржника 103 615, 33 грн пені, нарахованої за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за період з 09.08.2019 по 31.03.2022 (по кожному акту окремо).

Крім цього, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими судам розрахунками, позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 220 766, 45 грн інфляційних втрат за період з 09.08.2019 по 26.05.2023, 41 429,27 грн 3% річних за період з 09.08.2019 по 31.05.2023.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення сум інфляційних та процентів річних, перевіривши методику та періоди їх нарахування, а також позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені, перевіривши методику нарахування пені, суди дійшли висновків про правильність їх розрахунку.

В свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стосовно доводів відповідача щодо недотримання позивачем вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, то судами правильно встановлено, що позивачем здійснювалось нарахування пені на різні суми заборгованості за періоди, що не перевищували в кожному випадку 17 днів, що свідчить про те, що такі нарахування відповідають приписам ч. 6 ст. 232 ГК України, якою встановлений 180 денний граничний строк для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

Крім цього, відповідно до положень ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18.

В свою чергу, Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Крім цього, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Судами обох інстанцій встановлено, що позивач нараховував пеню, 3 % річних та інфляційні втрати за період, починаючи з серпня 2023 року, на момент встановлення карантину термін позовної давності в один рік не закінчився.

Верховний Суд зазначає, що вказані висновки є помилковими, оскільки у позовній заяві сам позивач зазначав, що інфляційні втрати нараховані ним за період з серпня 2019 року по травень 2023 року, 3% річних за період з серпня 2019 року по травень 2023 року, та пеня за період з серпня 2019 року по березень 2022 року.

Водночас вказане не призвело до помилкових висновків судів щодо стягнення заявлених спірних сум, оскільки, як вже було зазначено вище, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 632, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, враховуючи те, що позовна давність до вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних продовжувалась на час дії карантину, а потім її перебіг зупинявся на час дії воєнного стану, судами було правомірно стягнуто з відповідача інфляційні втрати, пеню та 3% річних.

Посилання скаржника не неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06.06.2024 у справі № 559/2655/23, від 31.08.2021 у справі № 911/3513/16 та від 23.02.2023 у справі № 640/7095/22, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у вказаних справах Верховний Суд досліджував питання обґрунтованості підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження (процесуального строку). Таким чином, правовідносини у зазначених справах та справі № 903/786/24 не є подібними. Що ж до інших постанов, на неврахування висновків Верховного Суду у яких посилається скаржник (від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19, від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18), то оскаржені судові рішення у справі № 903/786/24 їм не суперечать, про що зазначено вище.

Посилання скаржника інші постанови Верховного Суду, зазначені ним у тексті касаційної скарги, колегією суддів не розглядаються, оскільки вони не визначені ним в якості підстав касаційного оскарження.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч.ч. 1 та 2 ст. 300 ГПК України).

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанції в оскарженій частині.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Ковельводоканал" Ковельської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 та рішення Господарського суду Волинської області від 14.10.2024 у справі № 903/786/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.