ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2025м. ДніпроСправа № 904/657/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Іванової Т.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Востокшинторг" (84306, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Олекси Тихого, будинок 6Ж; ідентифікаційний код 42774622)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій" (попередня назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Груз") (79014, Львівська область, місто Львів, вулиця Глинянський Тракт, будинок 21; ідентифікаційний код 44224019)

про стягнення заборгованості за договором поставки №21-06/02 від 24.06.2021 у загальному розмірі 105 695,08 грн

І. СУТЬ СПОРУ

1. Стислий виклад позиції позивача

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Востокшинторг", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Груз" (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій"), як покупцем, укладено договір поставки №21-06/02 від 21 червня 2021 року (далі - договір, а.с. 17 - 19), згідно пункту 1.1. якого встановлено, що на умовах, визначених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність автомобільні товари в асортименті (далі - товар) і сплатити за нього (них) певну грошову суму в порядку, встановлену цим договором.

Відповідач не виконав умови договору щодо повної оплати коштів за поставлений товар відповідно до видаткової накладної №1634 від 06.12.2021, а саме у сумі 25 900,00 грн, у зв`язку з чим позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 33 208,51 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 605,40 грн та 30% річних у розмірі 31 981,17 грн.

19.02.2024 позивач з метою досудового врегулювання спору звернувся до відповідача з листом-вимогою про сплату грошових коштів та штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань (а.с. 21-23).

Як стверджує позивач, грошові кошти та відповіді на претензію від відповідача не отримував, що на думку позивача свідчить про повне визнання відповідачем фактів викладених в претензії.

Відповіді на вказану претензію відповідач не надав, суму боргу за договором не повернув, що стало причиною виникнення спору.

2. Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому статтею 165 Господарським процесуальним кодексом України.

З приводу дотримання судом прав відповідача під час розгляду даної справи слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Частиною 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до відповіді про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС (а.с. 60) судом було з`ясовано, що відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.

Враховуючи вказане, ухвала суду від 20.02.2025 була направлена учасникам справи засобами електронного зв`язку, а саме:

- позивачу в його Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи;

- відповідачу в його Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.

За змістом частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Враховуючи вказане, з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 20.02.2025 вважається врученою відповідачу 21.02.2025, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет відповідача в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (а.с.42).

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Так, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, ухвалу господарського суду від 20.02.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125289817) надіслано судом 20.02.2025, зареєстровано в реєстрі 20.02.2025 та забезпечено надання загального доступу - 21.02.2025, тобто завчасно; отже у позивача та відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, а також поданими у ній заявами по суті справи, а також реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела - у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Так, ухвалою суду від 20.02.2025, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи встановлену судом вище дату отримання ухвали суду відповідачем (21.02.2025), граничним строком, з урахуванням частин 1, 2, 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України, для подання відзиву на позовну заяву було 07.03.2025.

Судом враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Отже, станом на 18.04.2025 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Окрім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Господарським судом здійснено повторний запит та отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.03.2025 (а.с.55-57) щодо юридичної особи (відповідача) з ідентифікаційним кодом 44224019, відповідно до якого вбачається найменування юридичної особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій"; місцезнаходження юридичної особи: Україна, 79014, Львівська область, місто Львів, вулиця Глинянський Тракт, будинок 21; реєстрація змін до відомостей про юридичну особу відбулася 04.03.2025.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - витяг) - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Отже, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Груз" (ідентифікаційний номер юридичної особи 44224019) під час розгляду справи змінив свою назву на Товариство з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій" та змінив місцезнаходження - 79014, Львівська область, місто Львів, вулиця Глинянський Тракт, будинок 21.

Також судом встановлено, що відповідачем було змінено адресу електронної пошти на .

Врахуючи викладені обставини та з метою вручення відповідачу ухвали суду від 20.02.2025, господарським судом надсилалась вказана ухвала суду на електронну пошту відповідача ., яка зазначена у розділі "Контакти" Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підтвердження чого господарським судом було долучено до матеріалів справи роздруківку про доставку електронного листа, якою підтверджується, що ухвала суду від 20.02.2025 була доставлена відповідачу на його електронну пошту - 25.03.2025 (а.с.51).

Також господарський суд зазначає, що з метою належного повідомлення відповідача про обставини справи, супровідним листом №904/657/259431/25 від 25.03.2025 (а.с. 49) ухвала суду від 20.02.2025 була направлена відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій" за адресою: 79014, Львівська область, місто Львів, вулиця Глинянський Тракт, будинок 21.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права позивача на розумність строків розгляду справи судом (на своєчасне вирішення спору судом), що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025, не скористався правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання

20.02.2025 ухвалою господарського суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Клопотань або заяв від часу відкриття провадження у справі від сторін не надходило.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо сплати коштів за договором, що призвело до утворення заборгованості та нарахування пені, 30% річних та інфляційних втрат.

Перелік обставин, які є предметом доказування у справі:

(1) Факт укладення договору між сторонами, його умови;

(2) Факт виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати коштів;

(3) Правомірність нарахування пені, 30% річних та інфляційних втрат.

1. Укладення та умови договору

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Востокшинторг", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Груз" (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій"), як покупцем, укладено договір поставки №21-06/02 від 24 червня 2021 року (далі - договір, а.с. 17 - 19), згідно пункту 1.1. якого встановлено, що на умовах, визначених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність - автомобільні товари в асортименті (далі - товар) і сплатити за нього (них) певну грошову суму в порядку встановленому цим договором.

Загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість кожної партії товару погоджується сторонами у видаткових накладних (пункт 1.3. Договору).

Згідно пункту 1.4. договору видаткові накладні підписуються керівниками або представниками сторін, уповноваженими на отримання й видачу товару та скріплюються печатками сторін.

Пунктом 1.6. договору визначено, що право власності переходить від постачальника до покупця в момент отримання товару покупцем згідно встановлених договором умов поставки. Дата отримання товару вважається дата підписання видаткової накладної.

Остаточна ціна товару по кожній позиції номенклатури визначається в видатковій накладній, яка є невід`ємною частиною даного договору. Підписавши видаткову накладну, покупець тим самим висловлює свою згоду по вартості отриманого товару (пункт 2.1. Договору).

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.3. договору розрахунки за кожну партію товару здійснюються покупцем в безготівковому порядку за умовою відстрочення оплати строком не більше 14 (чотирнадцяти) календарних днів, якщо інше не погоджено сторонами. Розрахунок за фактично одержану партію здійснюється покупцем на підставі отриманих рахунків фактур постачальника. При перерахуванні коштів, покупець обов`язково вказує в платіжному документі номер та дату цього договору, а також номер та дату рахунку-фактури, згідно якої здійснюється поставка партії товару. У разі відсутності в платіжному документі таких посилань, постачальник самостійно визначає порядок та суму зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості покупця.

Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі (пункт 3.4. Договору).

Також відповідно до пункту 3.5. договору покупець зобов`язаний оплатити ціну товару у строк не більше 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати отримання рахунка-фактури та видаткової накладної за кожну поставлену партію товару від постачальника. Всі документи передані засобами факсимільного зв`язку або з використанням інших сучасних засобів телекомунікації (електронною поштою, Viber, WhatsApp тощо) - мають силу оригіналу до передачі оригіналів другій стороні. При цьому гранична вартість поставленого, але не оплаченого товару за кожною окремою поставкою, складає не більше 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень 00 копійок.

Згідно пункту 3.6. договору сторони погодили, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем у безготівковому порядку в українській національній валюті - гривні (літерний код - UAH, цифровий код - 980), шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Всі витрати, пов`язані з переказом коштів, несе покупець. У випадку виникнення у покупця простроченої заборгованості (заборгованість, яка не погашена в строк, встановлений договором), розрахунки здійснюється покупцем у безготівковому порядку в національній валюті України - Українських гривнях (літерний код - UAH, цифровий код - 980), шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, і визначається відповідно до наведеної у цьому пункті формули.

Пунктом 3.7. договору встановлено, що постачальник має право направити покупцю акт звірки розрахунків, а покупець зобов`язаний підписати такий акт протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту його отримання та один екземпляр акту відправити постачальнику. В разі якщо покупець у вказаний строк не надішле підписаний акт або мотивовані зауваження, такий акт вважається підписаним покупцем.

Відповідно до пункту 5.1. договору умови поставки: EXW (ІНКОТЕРМС 2000) склад постачальника: вул. Олекси Тихого, 6Ж, м. Краматорськ, Донецька обл. За таких умов поставки претензії покупця за кількістю приймаються тільки в момент завантаження транспортного засобу. За погодженням сторін можлива поставка товару на умовах СРТ - склад покупця. За таких умов поставки претензії покупця за кількістю приймаються тільки до моменту від`їзду транспортного засобу, який доставив вантаж.

Якщо при прийманні товару покупцем (вантажоодержувачем) буде виявлена недостача, невідповідність якості товару вимогам стандартів або супровідним документам - покупець у присутності представника перевізника (а при поставці зі складу постачальника - представника останнього) приймає поставлену частину товару при недопоставці, склавши відповідний Акт у простій письмові формі про фактичну кількість товару (пункту 5.2. договору).

Також згідно 5.3. договору право власності на товар та ризики пошкодження та/або втрати виникають у покупця (у тому числі при поставці транспортом) в момент передачі товару покупцю (вантажоодержувачу), що фіксується накладною про приймання товару або Актом приймання-передачі товару.

При отримані товару представник покупця (вантажоодержувача), уповноважений довіреністю на отримання від постачальника товару, передає оригінал своєї довіреності, яка надає йому право отримувати товар від постачальника, та підписує особисто оригінали видаткових накладних (при необхідності ТТН) за поставку, якщо інше не погоджено сторонами (пункт 5.4. договору).

Пунктом 5.5. договору визначено, що покупцю передаються наступні супровідні документи на товар: оригінал рахунку на оплату та видаткова накладна на товар. Податкова накладна надсилається покупцю в електронному виді та реєструється в порядку та терміни передбачені чинним законодавством України.

Згідно з пункту 6.9. договору сторони погодили, що у випадку порушення встановлених даним договором строків розрахунків за поставлений товар, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,2% від неоплаченої в строк вартості товару за кожний день прострочення оплати. Сплата пені не звільняє покупця від виконання зобов`язань по розрахунку та відшкодування постачальнику збитків у повному обсязі.

Відповідно до пункту 6.10. договору при простроченні оплати більше ніж на 14 днів, крім пені постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику. Сплата відсотків не звільняє покупця від виконання зобов`язань по розрахунку та відшкодування постачальнику збитків у повному обсязі.

При цьому термін, у межах якого може бути витребувана сплата пені/неустойки/штрафу, визначені сторонами в три роки (пункт 6 статті 232 Господарського кодексу України "Порядок застосування штрафних санкцій", стаття 259 Цивільного кодексу України "Зміна тривалості позовної давності") (пункт 6.11. договору).

Пунктами 8.1. та 8.2. договору визначено, що дійсний договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріпленням печатки сторін і діє до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому разі до моменту належного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором в повному обсязі. При цьому грошові зобов`язання покупця перед постачальником, а також права постачальника стосовно цих грошових зобов`язань за цим договором залишаються чинними до моменту повного виконання зобов`язань за цим договором. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії цього договору однієї зі сторін не буде заявлено про відмову від цього договору (письмово не підтверджено про припинення дії цього договору) та/або зміну (перегляд) його умов, договір вважається щорічно продовженим на той же строк та на тих саме умовах.

2. Виконання позивачем договірних зобов`язань

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1 196 152,00 грн у тому числі ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №646 від 23.06.2021, №671 від 30.06.2021, №750 від 12.07.2021, №812 від 21.07.2021, №823 від 23.07.2021, №849 від 29.07.2021, №894 від 03.08.2021, №955 від 17.08.2021, №1015 від 31.08.2021, №1193 від 29.09.2021, №1249 від 07.10.2021, №1265 від 13.10.2021, №1321 від 26.10.2021, №1566 від 26.11.2021 та №1634 від 06.12.2021 (а.с. 9-16).

3. Неналежне виконання відповідачем умов договору

Відповідачем здійснено сплату коштів за поставлений товар на суму 1 118 252,00 у тому числі ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями №39 від 19.07.2021, №65 від 16.08.2021, №72 від 20.08.2021, №95 від 13.09.2021, №110 від 21.09.2021, №119 від 29.09.2021, №120 від 29.09.2021, №138 від 08.10.2021, №148 від 13.10.2021, №160 від 28.10.2021, №189 від 18.11.2021, №200 від 30.11.2021, №211 від 03.12.2021, №250 від 31.12.2021, №324 від 28.07.2022, №358 від 26.09.2022, №329 від 09.11.2022, №418 від 21.12.2022, №459 від 14.02.2023, №381 від 21.02.2023, №445 від 03.05.2023, №559 від 07.09.2023, №605 від 03.10.2023 та №623 від 25.10.2023 (а.с. 27-33).

Як стверджує позивач у поданій позовній заяві, що відповідач сплатив грошові кошти на виконання умов договору поставки у загальному розмірі 1 170 252,00 грн, чим порушив умови договору щодо повної оплати коштів за поставлений товар на сумі 25 900,00 грн.

Також позивач надав Акт звірки взаєморозрахунків згідно якого за даними позивача станом на 17.02.2024 заборгованість відповідача становить 25 900,00 грн. Вказаний Акт звірки відповідачем не підписаний.

ІV. МОТИВИ СУДУ

1. Норми права, які застосував суд.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Також частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1, 2 статті 638 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 статті 265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу (частина 3 статті 265 Господарського кодексу України).

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (частина 3 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільно кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 Цивільно кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 Цивільно кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

2. Оцінка судом доказів та позицій сторін

Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підставі свого внутрішнього переконання.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановляння законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Суд установив наявність договірних правовідносин між сторонами, згідно з якими продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність автомобільні товари в асортименті (далі - товар) і сплатити за нього (них) певну грошову суму в порядку встановлену цим договором.

Позивач довів факт поставки відповідно до умов договору на загальну суму у 1 196 152,00 грн у тому числі ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №646 від 23.06.2021, №671 від 30.06.2021, №750 від 12.07.2021, №812 від 21.07.2021, №823 від 23.07.2021, №849 від 29.07.2021, №894 від 03.08.2021, №955 від 17.08.2021, №1015 від 31.08.2021, №1193 від 29.09.2021, №1249 від 07.10.2021, №1265 від 13.10.2021, №1321 від 26.10.2021, №1566 від 26.11.2021 та №1634 від 06.12.2021 (а.с. 9-16).

Зауваження відповідача щодо поставленого відповідно до видаткових накладних позивачем товару, матеріали справи не містять.

Відповідач здійснив сплату коштів за поставлений товар на суму 1 118 252,00 у тому числі ПДВ, що наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями

№39 від 19.07.2021 на суму 62252,00 грн.,

№65 від 16.08.2021 на суму 50000,00 грн.

№72 від 20.08.2021 на суму 100000,00 грн.

№95 від 13.09.2021 на суму 50000,00 грн.

№110 від 21.09.2021 на суму 50000,00 грн.

№119 від 29.09.2021 на суму 50000,00 грн.,

№120 від 29.09.2021 на суму 20000,00 грн.,

№138 від 08.10.2021 на суму 100000,00 грн.,

№148 від 13.10.2021 на суму 50000,00 грн.,

№160 від 28.10.2021 на суму 60000,00 грн.,

№189 від 18.11.2021 на суму 100000,00 грн.,

№200 від 30.11.2021 на суму 50000,00 грн.,

№211 від 03.12.2021 на суму 100000,00 грн,

№250 від 31.12.2021 на суму 50000,00 грн,

№324 від 28.07.2022 на суму 30000,00 грн,

№358 від 26.09.2022 на суму 20000,00 грн,

№379 від 09.11.2022 на суму 30000,00 грн,

№418 від 21.12.2022 на суму 30000,00 грн,

№459 від 14.02.2023 на суму 20000,00 грн,

№381 від 21.02.2023 на суму 20000,00 грн,

№445 від 03.05.2023 на суму 20000,00 грн,

№559 від 07.09.2023 на суму 20000,00 грн,

№605 від 03.10.2023 на суму 20000,00 грн

№623 від 25.10.2023 на суму 10000,00 грн. (а.с. 27-33).

Проте, як стверджує позивач у поданій позовній заяві та як встановлено відповідно до наданого Акту звірки взаєморозрахунків, здійсненого позивачем, станом на 17.02.2024 заборгованість відповідача становить заборгованість відповідача становить 25 900,00 грн. Вказаний Акт звірки відповідачем не підписаний.

Доказів виконання відповідачем умов договору в частині оплати послуг на суму 25 900,00 грн за поставлений товар матеріали справи не містять.

Згідно з частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували наявність перед позивачем заборгованості за договором з оплати за товар у розмірі 25 900,00 грн, керуючись приписами статті 526 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано пред`явлено позов про стягнення суми боргу з відповідача у розмірі 25 900,00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з цим позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 14 605,40 грн та 30% річних за користування чужими коштами у розмірі 31 981,17 грн.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені статті 625 Цивільного кодексу України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що стаття 617 Цивільного кодексу України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а стаття 625 Цивільного кодексу України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Згідно статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6.10. Договору простроченні оплати більше ніж на 14 днів, крім пені постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику. Сплата відсотків не звільняє покупця від виконання зобов`язань по розрахунку та відшкодування постачальнику збитків у повному обсязі.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, господарським судом встановлено, що розмір таких нарахувань становить 14 911,47 грн, що є більше ніж заявлено позивачем.

Враховуючи, що згідно з частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, стягненню з відповідача підлягають інфляційні нарахування у заявленій позивачем сумі 14 605,40 грн.

Також перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення 30% річних встановлено, що даний розрахунок позивачем здійснено арифметично невірно. Розмір таких нарахувань становить 29 924,88 грн, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 29 924,88 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 33 208,51 грн.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, статтями 549, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 Цивільного кодексу України).

Згідно зі частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені передбачена пунктом 6.9. Договору.

Так, згідно з п.6.9. Договору у випадку порушення встановлених даним Договором строків розрахунків за поставлений товар, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,2% від неоплаченої в строк вартості товару за кожний день прострочення оплати. Сплата пені не звільняє покупця від виконання зобов`язань по розрахунку та відшкодування постачальнику збитків у повному обсязі.

Водночас, в силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що дані розрахунки здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору і є арифметично вірними.

Однак суд констатує, що заявлена позивачем до стягнення сума пені є більшою, ніж заявлена до стягнення сума основного боргу.

У зв`язку із цим господарський суд ураховує частину 1 статті 233 Господарського кодексу України, що кореспондується з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, які встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки над розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання боржником, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності в законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19.

Окрім того, господарський суд ураховує правовий висновок, викладений у п.п. 7.42-7.43 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, згідно з яким розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України, частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Господарський суд вважає, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Аналогічна правова позиція викладена в абз. 2 п. 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, п. 52 постанови Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, п. 5.6 постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, п. 8.7 постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Також господарський суд ураховує правовий висновок, викладений у п.п. 8.32, 8.33, 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, згідно з яким господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

З огляду на вищевикладене, враховуючи дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін в умовах воєнного стану, введеного за наслідками збройної агресії російської федерації проти України, господарський суд вважає доцільним, справедливим, обґрунтованим та таким, що відповідає принципу верховенства права, зменшити розмір нарахованої відповідачу пені на 50%, тобто до 16604,25 гривень.

Отже, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 16604,25 гривень.

З урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

V. Висновки Суду

На підставі встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Позивач обрав належний спосіб захисту свого порушеного права відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України.

З викладеного, з огляду на наявні в матеріалах докази, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 25 900,00 грн - заборгованості, 33 208,51 грн - пені, 14 605,40 грн - інфляційних втрат та 29 924,88 грн - 30% річних.

Крім того, господарським судом встановлено, що відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Груз" (ідентифікаційний номер юридичної особи 44224019) під час розгляду справи змінив, зокрема назву на Товариство з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій" й місцезнаходження відповідача станом на день винесення рішення - 79014, Львівська область, місто Львів, вулиця Глинянський Тракт, будинок 21.

Відповідно до частини 2 статті 31 Господарського процесуального кодексу України визначено, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Враховуючи, що дана справа була прийнята судом з додержанням правил підсудності, відповідно до положень частини 2 статті 31 Господарського процесуального кодексу України подальший розгляд справи №904/675/25 після зміни місця реєстрації юридичної особи було здійснено Господарським судом Дніпропетровської області.

VІ. Судові витрати

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 2 482,96 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Востокшинторг" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Груз" про стягнення заборгованості за договором поставки №21-06/02 від 24.06.2021 у загальному розмірі 105 695,08 грн - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Друкарня Мрій" (79014, Львівська область, місто Львів, вулиця Глинянський Тракт, будинок 21; ідентифікаційний код 44224019) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Востокшинторг" (84306, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Олекси Тихого, будинок 6Ж; ідентифікаційний код 42774622) 25 900,00 грн (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот гривень нуль копійок) - заборгованості, 16 604,25 грн (шістнадцять тисяч шістсот чотири гривні двадцять п`ять копійок) - пені, 14 605,40 грн (чотирнадцять тисяч шістсот п`ять гривень сорок копійок) - інфляційних втрат та 29 924,86 грн (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні вісімдесят шість копійок) - 30% річних та 2 482,96 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят дві гривні дев`яносто шість копійок) - витрати по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 18.04.2025

Суддя Т.В. Іванова