ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. м. Київ

Справа № 911/32/25

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

за участі секретаря судового засідання Стаднік Є.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ» до Приватного підприємства «КОМПАНІЯ ФАРТ» про стягнення 1 508 421,42грн, за участі представників від:

позивача Петрушина О.І. (ордер АС №1122960 від 03.01.2025);

відповідача не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ» (далі позивач, ТОВ «ЗПЕК») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства «КОМПАНІЯ ФАРТ» (далі відповідач, ПП «Компанія Фарт») про стягнення 1508421,42грн, з яких: 1 072 850,70грн основний борг; 39 875,47грн втрати від інфляції за період з 27.09.2024 по 18.12.2024; 62 013,33грн 25% річних за період 27.09.2024 по 18.12.2024; 62 969,25грн пеня за період з 27.09.2024 по 18.12.2024; 270 712,67грн штраф.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором від 03.07.2024 №03/07/2024/Р поставки нафтопродуктів в частині оплати переданого товару в установлений договором строк (а.с.1-7).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.01.2025: відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 10.02.2025 о 14:30; визнано явку сторін обов`язковою; встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов (а.с.88-90).

Відповідна ухвала доставлена до електронного кабінету сторін 20.01.2025 о 11:47, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с.91-92).

Ухвала суду, як вбачається із змісту п.1 ч.1 ст.232 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), є видом судового рішення.

В силу п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Отже, відповідна ухвала вважається врученою сторонам 20.01.2025.

10.02.2025 судом постановлено ухвали, що занесені до протоколу підготовчого засідання, якими: зобов`язано позивача надати оригінали документів, долучених до позову у копіях, а саме: договір поставки з додатками, товарно-транспортну накладну; видаткову накладну від 25.09.2024 №1325; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.03.2025 о 15:40 (а.с.107-109).

Оригінали доказів, наданих позивачем у електронних копіях витребувані судом з власної ініціативи на підставі ч.6 ст.91 ГПК України, що визначає право суду витребувати оригінали таких доказів.

Підготовче провадження закрито у відповідності з п.3 ч.1 ст.185 ГПК України, у зв`язку із виконанням завдань підготовчого провадження.

З метою повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання з розгляду справи по суті, йому направлено ухвалу від 10.02.2025 (а.с.110), яка доставлена до його електронного кабінету 11.02.2025 о 06:40, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.111).

12.03.2025 судове засідання не відбулось та ухвалою Господарського суду Київської області від 24.03.2025 призначено на 31.03.2025 о 15:50 (а.с.126).

Зазначена ухвала доставлена до електронного кабінету сторін 24.03.2025 о 22:55, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с.127-128).

Відповідач правом подати відзив на позов у встановлений судом строк не скористався, заяв про продовження встановленого судом строку не подавав.

Як установлено ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

У судовому засіданні 31.03.2025 представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити; представник відповідача не з`явився і про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце засідання суду повідомлений шляхом доставлення до його електронного кабінету ухвали від 24.03.2025.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлені наступні обставини.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано договір від 03.07.2024 №03/07/2024/Р поставки нафтопродуктів між ТОВ «ЗПЕК» (далі постачальник) та ПП «Компанія Фарт» (далі - покупець) (а.с.38-43; далі договір).

Відповідно до п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставляти окремими партіями та передавати у власність покупцю нафтопродукти в узгодженому сторонами асортименті та кількості, вартості, а покупець зобов`язаний приймати товар, оплачувати його в порядку та на умовах, визначених у договорі. При цьому, п.1.2 договору встановлено, що ціна, асортимент товару, кількість (об`єм товарної партії), а також одиниця виміру кількості товару погоджується сторонами у специфікаціях, які становлять невід`ємну частину договору.

Згідно положень п.п.3.1, 3.2, 3.4 договору: поставка товару здійснюється партіями згідно Правил Інкотермс в редакції 2020 року; конкретні умови поставки, терміни та місце поставки погоджується сторонами та зазначаються специфікації; разом із партією товару покупцю передається товаросупровідна документація - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, інші документи, як сертифікати якості/відповідності тощо, якщо наявність таких документів передбачена відповідним видом товару; факт отримання покупцем всіх необхідних товаросупровідних документів підтверджується підписом представника покупця на видатковій накладній або товарно-транспортній накладній; покупець зобов`язаний повернути оригінали документів після їх підписання; постачальник складає електронну форму податкової накладної та реєструє її в ЄРПН; право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі товару покупцю; датою передачі товару покупцю є дата видаткової накладної або у випадку, якщо сторони про це домовились товарно-транспортна накладна; постачальник несе всі ризики втрати чи пошкодження товару до моменту доставки його до місця призначення (вивантаження).

Оплата вартості товару здійснюється покупцем у безготівковій формі в українській національній валюті гривні, на підставі відповідної видаткової накладної, яка підписується покупцем, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на рахунок постачальника протягом 2 банківських днів з моменту отримання покупцем товару, якщо сторони не домовилися про інше в специфікації (п.4.1 договору).

Зобов`язання покупця щодо оплати товару вважаються виконаними в повному обсязі та належним чином в момент надходження на рахунок постачальника грошових коштів в розмірі вартості партії товару, що підлягає оплаті; часткова оплата товару не вважається належним виконанням зобов`язання і не звільняє покупця від відповідальності за неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань по оплаті товару (п.4.2 договору).

Згідно з п.5.4 договору передача товару постачальником покупцю засвідчується видатковими накладними або товарно-транспортними накладними.

Відповідно до п.п.6.3.6.4 договору: у випадку не проведення розрахунків покупцем згідно умов розділу 4 даного договору, покупець зобов`язується сплатити на користь постачальника сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а у випадку непогашення заборгованості протягом більш як 7 календарних днів з закінчення строку оплати, покупець додатково, на вибір постачальника, крім пені, сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 25% від суми заборгованості; у випадку не проведення розрахунків покупцем згідно розділу 4 даного договору покупець зобов`язується сплатити на користь постачальника річні відсотки з розрахунку 25 % річних від простроченої суми.

Договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2024 включно, а в частині розрахунків до їх повного виконання; якщо жодна із сторін не повідомить іншу сторону про розірвання договору щонайменше за 30 календарних днів до спливу строку дії договору, договір вважається укладеним на тих самих умовах і діє протягом кожного наступного календарного року (п.9.1 договору).

Пунктом 10.14 договору визначено, що постачальник і покупець можуть використовувати (за їх наявності) аналоги власноручних підписів їх уповноважених осіб (факсиміле) на даному договорі та на всіх документах, що стосуються реалізації цього договору (додатки, специфікації, додаткові угоди до нього, первинні документи та інше), з їх нанесенням за допомогою засобів механічного копіювання за зразками відповідних аналогів.

Додатком №1, який є невід`ємною частиною договору, встановлена форма акту приймання нафтопродуктів за кількістю (а.с.44).

Як зазначає позивач у поясненнях від 05.03.2025, які надані суду у зв`язку із витребуванням оригіналів наданих у копіях документів, відповідний договір підписаний сторонами у паперовому вигляді шляхом обміну сканкопіями, водночас, оскільки від відповідача не надійшов примірник підписаного договору, сторони 03.07.2025 підписали такий правочин в електронний формі через систему «M.E.Doc».

У відповідності з п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»: електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно п.15 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Як установлено ч.ч.1,3 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис; накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору, в силу ч.1 якої, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір, крім визначених ЦК України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію, визначену ч.2 вказаної норми про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості.

Положеннями ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину.

Згідно ч.6 ст.18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Отже, електронний договір, укладений шляхом підписання його у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі, що вбачається також із змісту ч.3 ст.207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Водночас, у суду відсутні підстави вважати, що вказаний договір в електронній формі підписано відповідачем, оскільки з наданого позивачем протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 05.03.2025 вбачається, що відповідний документ підписаний та скріплений печаткою лише ТОВ «ЗПЕК». Разом з тим, відповідний протокол не містить відомостей про те, що такий документ підписаний та скріплений печаткою ПП «Компанія Фарт».

Згідно ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір є видом правочину, що вбачається із змісту ч.2 ст.202 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Як визначено ч.1 ст.207 ЦК України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами; у разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

В силу ч.2 ст.207 ЦК України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною 2 ст.180 ГК України передбачено, що: господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Аналогічні положення визначені ч.1 ст.638 ЦК України.

Як установлено ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (ч.1 ст.641 ЦК України).

Як визначено ч.1 ст.642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Не зважаючи на те, що позивач не надав доказів підписання такого договору відповідачем в електронній формі або у письмовій формі, вважати такий договір неукладеним у суду підстав не має, оскільки відповідач вчинив ряд дій, що засвідчують його волевиявлення на укладення відповідного договору, а саме підписав специфікації до такого договору, здійснював прийняття та оплату товару.

Так, у період з 05.07.2024 по 28.08.2024, для здійснення певних партій поставок, сторонами узгоджені умови на яких вони здійснюються - асортимент товару (дизельне паливо різного виду), ціна за одиницю, кількість, умови поставки та оплати, що підтверджується підписаними сторонами специфікаціями у письмовій формі на загальну суму 5 250 382,9грн, оригінали яких оглянуто судом, а саме від:

- 05.07.2024 на суму 579 889,20грн (а.с.28);

- 09.07.2024 на суму 938 700грн (а.с.29);

- 25.07.2024 на суму 1 117 500грн (а.с.30);

- 10.08.2024 на суму 1 267 343,70грн (а.с.31);

- 28.08.2024 на суму 1 346 950грн (а.с.32).

Вказані специфікації містять посилання на відповідний договір, а відповідач, якому відомо про розгляд даної справи, не надав доказів, що договір, до якого підписано відповідні специфікації, укладено сторонами в іншій редакції.

Позивачем у даній справі не надано доказів на підтвердження виконання зобов`язань за договором в частині поставки усіх партій товару.

При цьому, з картки рахунку 361 за період 01.01.2024-17.12.2024 вбачається, що позивачем відображені операції з реалізації товару та його оплати (а.с.33-35). Як вбачається з картки рахунку 361, 24.09.2024 позивачем відображено надходження на банківський рахунок позивача 249 999,30грн, при цьому, борг на вказану дату з оплати товару відсутній (а.с.35).

На підтвердження виконання зобов`язань за договором в частині поставки товару після 24.09.2024 позивач надав видаткову накладну від 25.09.2024 №1325, яка підписана сторонами електронними цифровими підписами, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, на загальну суму 1 382 850грн (а.с.12-14).

Для оплати переданого товару позивачем сформовано рахунок на оплату від 24.09.2024 №1631 на суму 1 382 850грн (а.с.36), доказів оплати/вручення якого відповідачу суду не надано.

На підтвердження узгодження умов поставки цієї партії товару позивач надав підписану лише ним специфікацію від 25.09.2024 (а.с.15),

Однак, враховуючи передачу партії такого товару позивачем та прийняття її відповідачем, у суду відсутні підстави вважати, що умови поставки такого товару не узгоджені сторонами, при цьому, строк оплати такого товару, зазначений у такий специфікації, аналогічний строку, встановленому п.4.1 договору, щодо якого суд дійшов висновку про його укладення сторонами.

Окрім того, в якості доказів прийняття до перевезення товару, переданого за видатковою накладною від 25.09.2024 №1325, позивач надав товарно-транспортну накладну від 24.09.2024 №25 на відпуск нафтопродуктів (нафти), яка підписана лише вантажовідправником, підпису уповноважених осіб замовника та вантажоодержувача така ТТН не містить (а.с.16).

Відповідач зобов`язання з оплати товару, переданого за вказаною видатковою накладною виконав частково, як стверджує позивач. В рахунок оплати зараховано 309 999,30грн, що підтверджується карткою по рахунку 361 за період з 01.01.2024-17.12.2024, а саме: 24.09.2024 249 999,30грн; 26.09.2024 50 000грн; 08.11.2024 10 000грн.

Відповідно до вимоги від 03.12.2024 за вих.№03122024 про виконання боржником обов`язку з оплати боргу позивач вимагав від відповідача сплатити боргу за переданий товар у розмірі 1 072 850,70грн (а.с.17, 19).

На підтвердження направлення вказаної вимоги на зареєстровану адресу відповідача (08147, Київська обл., Бучанський р-н., с. Софіївська Борщагівка, вул. Гетьманська, буд. 6, прим. 49) та на поштову адресу, що зазначена у розділі 12 договору (79005, Львівська обл., м. Львів, вул. Шота Руставелі, буд. 26, оф. 2), надано: поштові накладні №№339, 347; описи вкладення до відправлень, прийнятих за такими накладними (а.с.18, 20). Вказані відправлення 18.12.2024 повернуті за зворотною адресою у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується відомістю з вебсайту АТ «Укрпошта» від 14.01.2025 (а.с.81-84).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач стверджує про наявність у відповідача боргу у розмірі 1072850,70грн за поставлений товар, переданий відповідно до видаткової накладної №1325 від 25.09.2024.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку розрахуватись за поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зобов`язання з оплати товару у встановлений договором строк.

Заявлені вимоги є частково мотивованими з наступних підстав.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України.

Так, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, як установлено ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи зміст зобов`язань сторін за договором, такий договір містить загальні положення щодо організації майбутніх поставок товару, однак, сам по собі не є договором поставки, оскільки містить лише вид товару, що може поставлятись на умовах такого договору за узгодженням сторін, - нафтопродукти, загальні умови поставки, однак, не містить асортименту та кількості певного товару, що має поставити позивач відповідачу, ціни такого товару тощо.

Так, згідно ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець - прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.1 ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках; предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Частиною 2 цієї статі установлено, що загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Укладений договір не містить загальної кількості товарів, що мають постачатись за договором, а лише містить вид товару. Поряд з цим, у суду відсутні підстави вважати, що між сторонами не виникло відносин з поставки певних партій товару, що здійснювалась на загальних умовах, визначених укладеним договором, оскільки наявність таких відносин підтверджується діями сторін узгодженням умов поставки певної партії товару підписанням специфікації, передачею такого товару відповідачу позивачем та прийняття його відповідачем без зауважень (у т.ч. щодо кількості, асортименту тощо), що підтверджено зокрема, видатковою накладною від 25.09.2024 №1325, що підписана сторонами в електронній формі, щодо товару, заборгованість за яким просить стягнути позивач з відповідача.

Схоже із ст.265 ГК України визначення надано і ст.712 ЦК України, відповідно до якої продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України визначено, що: продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Як визначено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, за загальним правилом, встановленим ч.1 ст.692 ЦК України, яким установлена черговість виконання взаємних зобов`язань, виконання зобов`язання з передачі товару передує виконанню зобов`язання з оплати. Вказаний порядок виконання взаємних зобов`язань визначений п.4.1 договору.

З урахуванням умов договору, враховуючи виконання позивачем зобов`язання з передачі товару, відповідач мав оплатити товар, переданий йому позивачем за видатковою накладною від 25.09.2024 №1325 у строк, встановлений п.4.1 договору та визначений специфікацією, протягом 2 банківських днів, тобто до 27.09.2024 включно.

Між тим, відповідач лише частково розрахувався за товар, переданий за зазначеною видатковою накладною. Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів повернення переданого товару або його оплати у розмірі, що перевищує заявлений позивачем розмір оплати.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару у встановлений строк, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача 1 072 850,70грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача: 39 875,47грн втрати від інфляції за період з 27.09.2024 по 18.12.2024 (фактично нараховані позивачем по листопад 2024 року); 62 013,33грн 25% річних за період 27.09.2024 по 18.12.2024.

В силу ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони за взаємною згодою змінили розмір процентів п.6.3 договору, визначивши його на рівні 25%. Доказів визнання відповідного договору недійсним або його оспорення в частині встановлення розміру процентів не надано.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати отриманого товару, вимоги позивача про сплату боргу з урахуванням втрат від інфляції та процентів є обґрунтованими.

За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу, розмір втрат від інфляції за період з 28.09.2024 по 30.11.2024 (оскільки фактично розраховані позивачем по листопад 2024 року; на момент подання позовної заяви -06.01.2025 індекс інфляції за грудень 2024 року ще не був опублікований і тому не міг бути застосований позивачем) складає 39 875,47грн, а розмір 25% річних за період з 28.09.2024 по 18.12.2024 59 638,60грн.

Враховуючи, що розрахунок втрат від інфляції за заявлений період здійснено позивачем вірно, з урахуванням заявленого періоду, розміру основного боргу, встановлених індексів інфляції, вказана вимога є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 39 875,47грн втрат від інфляції.

Розбіжності у розрахунках 25% річних спричинені невірним визначенням позивачем розміру 25% за 1 день. Так, фактично позивач при розрахунку не врахував, що у 2024 році 366 днів, а не 365 днів.

Окрім того, розбіжності у розрахунках 25% річних спричинені невірним визначенням позивачем періоду нарахування та кількості днів у відповідному періоді. Так, при нарахуванні 25% річних на борг у розмірі 1 082 850,70грн позивач взяв період з 27.09.2024 по 07.11.2024, однак, 27.09.2024 відповідач ще не прострочив виконання зобов`язання, оскільки 27.09.2024 - останній день для здійснення оплати за товар, переданий за видатковою накладною від 25.09.2024 №1325.

За таких обставин, вимоги про стягнення 25% річних суд задовольняє у розмірі 59 638,60грн; у задоволенні вимог в частині стягнення 2 374,73грн - 25% річних суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 62 969,25грн пені за період з 27.09.2024 по 18.12.2024 та 270 712,67грн штрафу.

Заявлені у відповідній частині вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

В силу ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня та штраф (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.549 ЦК України: штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як визначено ч.2 ст.343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

В силу ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розмір пені, встановлений п.6.3 договору, не перевищує максимального розміру пені відповідно до вищевказаних положень законодавства; пеня позивачем нарахована з урахуванням обмеження періоду її нарахування, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язань у вигляді прострочення оплати переданого товару за видатковою накладною від 25.09.2024 №1325, позивач набув права вимагати сплати пені, передбаченої п.6.3 договору.

За розрахунком суду, враховуючи розмір боргу, період прострочення, розмір облікових ставок НБУ у періоді прострочення, розмір пені за період з 28.09.2024 по 18.12.2024 складає 62 200,02грн.

Розбіжності у розрахунках з позивачем спричинені помилкою, про яку вказано в частині рішення, що стосується розгляду вимог про стягнення 25% річних, а саме: невірного визначення дати, з якої можливо нарахування пені (наступний день за останнім днем виконання зобов`язання).

Отже, вимоги в частині стягнення пені суд задовольняє у розмірі 62 200,02грн, а у задоволенні вимог в частині стягнення пені у розмірі 769,23грн відмовляє.

Враховуючи, що прострочення оплати товару триває більше 7 календарних днів, в силу п.6.3 договору, позивач набув права вимагати сплати штрафу.

За розрахунком суду, розмір штрафу за порушення зобов`язання з оплати товару, переданого за видатковою накладною від 25.09.2024 №1325, нарахований у розмірі, встановленому п.6.3 договору, складає 270 712,67грн.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 270 712,67грн є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У даній справі відповідач не подавав заяв про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій штрафу та пені та доказів у підтвердження існування обставин, що могли бути підставою для цього.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при поданні позову сплатив судовий збір понад встановлений розмір (22 626,32грн), оскільки не взяв до уваги те, що, відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Фактично з поданої позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 18 101,06грн (1 508 421,42:100*1,5*0,8).

Між тим, в силу ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у визначених відповідною нормою випадках.

Клопотань про повернення частини сплаченого судового збору позивач до прийняття рішення у справі не подавав, отже, питання про повернення надмірно сплачених коштів даним рішенням не вирішується.

Враховуючи що позов у даній справі задоволено частково, витрати на оплату позову судовим збором у розмірі 18 101,06грн, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача, а саме у розмірі 18 063,33грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог /(1 072 850,70+39 875,47+59 638,60+62 200,02+270 712,67)*18 101,06:1 508 421,42/.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «КОМПАНІЯ ФАРТ» (ідентифікаційний код 35047655; 49033, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Краснопільська, буд. 11А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА ПАЛИВНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ» (ідентифікаційний код 45193254; 01133, м. Київ, б.Лесі Українки, буд. 23Б) 1 072 850,70грн основного боргу, 39 875,47грн втрат від інфляції, 59 638,60грн - 25% річних, 62 200,02грн пені, 270 712,67грн штрафу, а також 18 063,33грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3.Відмовити в частині стягнення 2 374,73грн - 25 % річних, 769,23грн- пені.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 17.04.2025.

Суддя А.Р. Ейвазова