ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2025м. ДніпроСправа № 904/687/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області (м. Суми)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (м. Павлоград, Дніпропетровська область)

про стягнення заборгованості за договором про закупівлю № 965/2 від 06.12.2024 у загальному розмірі 199 539 грн. 15 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (далі - відповідач) заборгованість за договором про закупівлю № 965/2 від 06.12.2024 у загальному розмірі 199 539 грн. 15 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 165 406 грн. 50 коп. - основний борг;

- 1 051 грн. 35 коп. - пеня;

- 33 081 грн. 30 коп. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю № 965/2 від 06.12.2024 в частині повної та своєчасної поставки товару, за який позивачем була здійснена попередня оплата (відмови відповідача у здійсненні заправки автомобілів позивача), внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення здійснення попередньої оплати в сумі 165 406 грн. 50 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі підпункту 7.3.3 пункту 7.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 11.02.2025 по 18.02.2025 в сумі 1 051 грн. 35 коп., а також штраф у розмірі 20% від номінальної вартості скретч-карток/талонів, за якими відмовлено у здійсненні заправки автомобілів замовника, в загальній сумі 33 081 грн. 30 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтею 164 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2025 позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 7-ми днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. суду № 8051/25 від 25.02.2025).

Ухвалою суду від 03.03.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Так, у частині 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Судом було з`ясовано, що відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.

Враховуючи вказане, ухвала суду від 03.03.2025 була направлена учасникам справи засобами електронного зв`язку, а саме:

- позивачу в його Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи;

- відповідачу в його Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.

За змістом частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Враховуючи вказане, з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 03.03.2025 вважається врученою відповідачу 04.03.2025, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет відповідача в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (а.с.32).

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Так, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, ухвалу господарського суду від 03.03.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125525424) надіслано судом 03.03.2025, зареєстровано в реєстрі 04.03.2025 та забезпечено надання загального доступу 05.03.2025, тобто завчасно; отже у позивача та відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, а також поданими у ній заявами по суті справи, а також реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела - у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Так, ухвалою суду від 03.03.2025, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи встановлену судом вище дату отримання ухвали суду відповідачем (04.03.2025), граничним строком для подання відзиву на позовну заяву було 19.03.2025.

Слід наголосити, що у зв`язку з запровадженням на території України з 24.02.2022 (в період строку для надання відзиву на позовну заяву) воєнного стану, господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час розгляду даної справи судом та висловлення своєї правової позиції щодо позовних вимог позивача. У даному випадку додатково наданий майже один місяць господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду), а отже, вважає за доцільне здійснити розгляд даної справи за наявними матеріалами.

Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Отже, станом на 16.04.2025 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права позивача на розумність строків розгляду справи судом (на своєчасне вирішення спору судом), що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2025, не скористався правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Тобто, у статті 248 Господарського процесуального кодексу України законодавець визначив межі розумного строку для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, а саме: не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Крім того, згідно з частинами 2, 3 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Слід відзначити, що розгляд даної справи по суті розпочався 03.04.2025, а строк розгляду даної справи закінчується 02.05.2025, отже у даному випадку судому було надано сторонам достатній строк для висловлення їх правових позицій та подання доказів по справі.

Відповідно до частини 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови оплати та поставки товару, факт здійснення попередньої оплати у встановленому договором розмірі, факт настання строку поставки товару, факт поставки товару, допущення прострочення поставки товару, наявність підстав для повернення попередньої оплати та наявність підстав для застосування наслідків прострочення у вигляді стягнення пені та штрафу у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як убачається з матеріалів справи, 06.12.2024 між Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області (далі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір про закупівлю № 965/2 (далі - договір, а.с. 8-11), відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити замовнику товар: неетильований бензин А-95 (ДК 021 - 2015:09130000-9 - Нафта і дистиляти, деталізований код 09132100-4 - неетильований бензин) шляхом передачі талонів та/або скретч-карток, а замовник - прийняти і оплатити такі товари. Кількість товару: неетильований бензин А-95 - 5 000,00 літрів.

У пункті 11.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2024, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Доказів зміни, визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1.2. договору постачальник поставляє товари замовнику за найменуванням, цінами та в кількості, зазначених в специфікації до договору (додаток № 1).

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до вказаних умов сторонами була підписана Специфікація (додаток № 1 до договору), в якій сторонами були погоджені умови щодо:

- найменування товару - неетильований бензин А-95;

- одиниці виміру - літр;

- загальної кількості - 5 000;

- ціни - 52 грн. 51 коп. з ПДВ;

- загальної вартості товару - 262 550 грн. 00 коп. (а.с.12).

Також сторонами був укладений додаток № 2 до договору - Перелік АЗС (а.с.12 на звороті).

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. договору ціна договору становить 262 550 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 20% - 43 758 грн. 33 коп. Станом на дату укладення договору ціна за одиницю (один літр) товару складає: неетильований бензин А-95 - 52 грн. 51 коп. з ПДВ.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Відповідно до положень статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

У пунктах 4.2., 4.3. договору сторони передбачили, що оплата товару здійснюється замовником в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника. Замовник зобов`язаний сплатити вартість товару протягом 3-х робочих днів з дня виставлення рахунку постачальником на умовах 100% попередньої оплати.

На виконання вказаних зобов`язань, позивач здійснив попередню оплату на суму 262 550 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 4485 від 06.12.2024 (а.с.13).

Отже, позивач свої зобов`язання щодо внесення попередньої оплати у встановлені договором порядку, строк та розмірі виконав належним чином.

У позовній заяві позивач зазначив, що після оплати вартості товару, в якості підтвердження оплати, відповідачем було передано позивачу скретч-картки різного номіналу, що підтверджують право на отримання товару. Крім того, на підтвердження сплати за договором, відповідачем було надано видаткову накладну № 0002/0003944 від 06.12.2024, в якій зазначено, що відпуск товару здійснюється за довірчими документами (скретч-карти) на отримання товару відповідно до "Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами" затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997. Скретч-карта є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару.

У пункті 1.3. договору сторони погодили, що право власності на товар виникає у замовника з моменту фактичного отримання товару замовником відповідно до умов договору. Відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (талонами та/або скретч-картками) на отримання товару відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у розділі 5 договору сторонами були визначені умови щодо поставки товару, а саме:

- строк поставки товару - з дати укладання договору до 15.12.2024 (пункт 5.1. договору);

- асортимент та обсяг поставки визначається в письмових заявках замовника. На підставі отриманої заявки постачальником протягом одного робочого дня надсилається замовникові рахунок-фактура на оплату товару (пункт 5.2. договору);

- поставка талонів здійснюється замовнику за місцезнаходженням офісу постачальника в межах м. Суми уповноваженій особі замовника на підставі довіреності, а у разі іншого місцезнаходження офісу постачальника - за місцезнаходженням замовника за адресою: вулиця Роменська, будинок 79/2, м. Суми, Сумська область, Україна, 40002 (доставка здійснюється постачальником за власний рахунок) (пункт 5.3. договору);

- строки поставки талонів та/або скретч-карток на товар: протягом 3-х робочих днів після оплати замовником рахунку на оплату товару. Термін поставки товару може продовжуватись сторонами у разі виникнення об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, визначених сторонами як достатніми та об`єктивними, у тому числі форс-мажорних обставин. Зміни термінів поставки можливі за попередньою згодою двох сторін на підставі письмового звернення постачальника (пункт 5.4. договору);

- талони повинні містити назву мережі АЗС або бренд АЗС, на яких буде здійснюватися відпуск палива. Талони та/або скретч-картки повинні бути безстроковими та бути з однієї мережі АЗС, номіналом по 10-20 літрів (пункт 5.5. договору);

- у разі відмови на АЗС здійснювати заправку автомобілів замовника за скретч-картками/талонами, виданими постачальником, зобов`язання постачальника вважаються не виконаними, за що він несе відповідальність на умовах розділу 7 (VІІ) договору (пункт 5.6. договору);

- постачальник гарантує наявність розгалуженої мережі власних, орендованих та/або партнерських автозаправних станцій, на яких повинна забезпечуватися заправка автотранспорту замовника по талонах (згідно з додатком № 2 до договору) (пункт 5.7. договору).

Умовами пункту 6.3.1. договору визначено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару відповідно до умов договору та вимог ДСТУ 7687:2015 "Бензини автомобільні Євро. Технічні умови" або Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднового та котельного палива (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 927 від 01.08.2013) і цілодобову заправку автомобілів замовника, включаючи вихідні та святкові дні. Заправка автотранспорту здійснюється відповідно до потреб замовника з видачею розрахункових документів (фіскальний чек).

Пунктом 6.3.2. договору передбачено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором та на АЗС, визначених додатком № 2 договору.

Отже, заправка автотранспорту здійснюється відповідно до потреб замовника з видачею розрахункових документів (фіскальний чек); товар мав поставлятися у строки, встановлені договором та на АЗС, що визначені у додатку № 2 до договору.

Як було встановлено судом вище, у додатку № 2 до договору було визначено мережу автозаправних станцій (далі - АЗС), на яких було передбачено можливість отримання позивачем придбаного товару на підставі скретч-карт.

Як зазначає позивач у позовній заяві та що не було спростовано відповідачем, у період з 06.12.2024 по 11.02.2025 позивачем періодично здійснювалась заправка транспортних засобів, що належать позивачу, з використанням скретч-карт; загалом за вказаний період позивачем було заправлено 1 850 літрів пального на загальну суму 97 143 грн. 50 коп.

У подальшому, починаючи з 11.02.2025 відпуск товару на АЗС, перелік яких наведено у додатку № 2 до договору, не здійснювався через відсутність товару. При цьому, за твердженнями позивача, на АЗС відсутнє будь-яке пальне.

При цьому у пунктах 7.3.4. та 7.3.5. договору сторони передбачили, що за кожним фактом відмови постачальника та/або АЗС-партнера здійснювати заправку автомобілів замовника за скретч-картками/талонами, виданими постачальником згідно з договором, складається Акт про порушення договірних зобов`язань, який підписується представниками замовника та постачальника та/або АЗС-партнера (залежно від місця надання такої відмови). У випадку відмови представників постачальника та/або АЗС-партнера від підписання Акту про порушення договірних зобов`язань, у ньому зазначається про це представниками замовника у кількості не менше 3 осіб. За таких обставин, Акт про порушення договірних зобов`язань вважається належним чином оформленим та являється підставою для нарахування штрафних санкцій.

Позивач зазначає, що починаючи з 11.02.2025 та по 18.02.2025 на АЗС "ANP" працівникам позивача було відмовлено у заправці автомобілів замовника за скретч-картами, у зв`язку із відсутністю бензину в мережі АЗС, про що були складені відповідні Акти про порушення договірних зобов`язань. При цьому працівники АЗС від підписання вказаних актів відмовились (зі слів працівників АЗС, останнім заборонено будь-що коментувати та будь-що підписувати). У зв`язку із відмовою представників АЗС-партнера від підписання Актів про порушення договірних зобов`язань, Акти були підписані представниками замовника (позивача) у кількості трьох осіб (а.с.15-18).

Позивач зазначає, що станом на день подання позовної заяви, при пред`явленні скретч-карт відповідача на АЗС-партнерах фактичний відпуск товару не здійснюється.

Як зазначає позивач у позовній заяві та що не було спростовано відповідачем під час розгляду справи судом, станом на 19.02.2025 кількість недопоставленого товару складає 3 150 літрів на загальну суму 165 406 грн. 50 коп., відповідно до такого розрахунку:

5 000 л - 1 850 л = 3 150 л, де

5 000 л - кількість придбаного за договором пального;

1 850 л - кількість фактично отриманого пального за договором;

3 150 л * 52 грн. 51 коп. = 165 406 грн. 50 коп., де

3 150 л - кількість недопоставленого пального;

52 грн. 51 коп. - вартість одного літру пального.

Отже, позивач посилається на порушення відповідачем умов пункту 6.3. договору, а саме: не виконання зобов`язання щодо поставки усієї кількості товару у строки, встановлені договором, та на АЗС, визначених додатком 2 до договору, у зв`язку з чим відповідачем не передано у власність позивача 3 150 літрів товару (неетильованого бензину А-95) на загальну суму 165 406 грн. 50 коп., за який позивачем було здійснено попередню оплату. У зв`язку з вказаними обставинами у позивача виникло право вимагати повернення здійснення попередньої оплати в сумі 165 406 грн. 50 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі підпункту 7.3.3 пункту 7.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 11.02.2025 по 18.02.2025 в сумі 1 051 грн. 35 коп., а також штраф у розмірі 20% від номінальної вартості скретч-карток/талонів, за якими відмовлено у здійсненні заправки автомобілів замовника, в загальній сумі 33 081 грн. 30 коп. Вказане і є причиною виникнення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Як було зазначено вище, в силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997, затверджені Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, як визначають порядок роздрібної торгівлі пальним, оливами, мастилами (далі - нафтопродукти) (далі - Правила №1442) (у редакції, чинній на час існування спірних відносин).

Торгівля нафтопродуктами, призначеними для відпуску споживачам, здійснюється через мережу АЗС (абзац 2 пункту 3 Правил № 1442).

Розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару (пункт 9 Правил № 1442).

Спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2018 № 281/171/578/155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за № 805/15496, затверджена Інструкція про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 3 Інструкції талон - спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

У пунктах 10.3.3.1, 10.3.3.2 Інструкції визначено, що форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. При цьому необхідними елементами змісту талона є його серійний та порядковий номери. Заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою № 17-НП.

Враховуючи вказане, талон є документом, який засвідчує право його власника отримати пальне на АЗС, а тому підписання сторонами видаткової накладної не свідчить про передання постачальником покупцеві товару за договором, а лише підтверджує факт передачі талонів, які надавали право покупцеві на отримання відповідної кількості товару (палива) за договором в майбутньому.

Як передбачено статтею 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Слід відзначити, що в силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, судом встановлено, що на виконання умов договору позивач здійснив попередню оплату на суму 262 550 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 4485 від 06.12.2024 (а.с.13). В свою чергу, відповідач не спростував доводи позивача щодо недопоставки товару на суму 165 406 грн. 50 коп.; доказів поставки товару на суму здійснено позивачем попередньої оплати в розмірі 262 550 грн. 00 коп. відповідач також суду не надав.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно із частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У даному випадку позивач посилається на те, що товар на суму здійсненої попередньої оплати в розмірі 165 406 грн. 50 коп. відповідачем поставлений не був, при цьому відповідач вказані обставини під час розгляду справи не оспорив та не спростував.

У той же час згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Крім того, суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002, положення частини 2 статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина 5 статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності з положеннями частини 1 статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження поставки позивачу товару, за який позивачем була здійснена попередня оплата, на залишкову суму 165 406 грн. 50 коп. відповідач не надав, також відповідачем не надано доказів повернення суми вказаної попередньої оплати. Отже, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, відповідачем не спростовані.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи те, що позивач здійснив попередню оплату товару на суму 165 406 грн. 50 коп., а відповідач не поставив позивачу оплачений товар, повернення попередньої оплати не здійснив, господарський суд дійшов висновку про те, що відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний повернути позивачу 165 406 грн. 50 коп. суму попередньої оплати.

Враховуючи вказане, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача сплаченої позивачем попередньої оплати в сумі 165 406 грн. 50 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, у розділі 7 договору передбачена відповідальність сторін, зокрема:

- у разі видачі постачальником замовнику недійсних скретч-карток/талонів або відмови постачальника або АЗС-партнера від заправки автомобілів замовника за виданими скретч-картками/талонами, постачальник сплачує на користь замовника: штраф у розмірі 20% від номінальної вартості недійсних скретч-карток/талонів, за якими відмовлено у здійсненні заправки автомобілів замовника; пеню у розмірі 0,1% від вартості оплаченої партії товару за кожний день прострочення з дня неможливості здійснення заправки автомобілів замовника з вини постачальника (АЗС - партнера); протягом 5-ти робочих днів (з дати отримання письмової вимоги замовника) повертає замовникові вартість оплаченої ним партії товару у випадку неможливості заміни недійсних скретч-карток/талонів на дійсні та/або отримання замовником відмов постачальника та/або АЗС-партнера здійснювати заправку його автомобілів протягом періоду у більш ніж 7 календарних днів (пункт 7.3.3. договору);

- підставою для нарахування замовником і сплати постачальником суми штрафних санкцій за відмову являється належним чином оформлений Акт про порушення договірних зобов`язань (пункт 7.3.6. договору).

Крім того, умовами пункту 6.3.3. договору визначено, що постачальник зобов`язаний також сплатити суму штрафних санкцій, у випадку отримання замовником (його представниками) відмови у заправці автомобіля (-ів) на АЗС, визначених додатком № 2 до договору.

За прострочення виконання зобов`язання, на підставі підпункту 7.3.3 пункту 7.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 11.02.2025 по 18.02.2025 в сумі 1 051 грн. 35 коп., а також штраф у розмірі 20% від номінальної вартості скретч-карток/талонів, за якими відмовлено у здійсненні заправки автомобілів замовника, в загальній сумі 33 081 грн. 30 коп. відповідно до такого розрахунку: 165 406 грн. 50 коп. * 20% = 33 081 грн. 30 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунків пені та штрафу, зроблених позивачем (а.с. 7), та встановлено, що під час їх проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, арифметично в межах вказаного періоду розрахунок пені проведено вірно, розрахунок штрафу також арифметично вірний.

Отже, розрахунки пені та штрафу, здійснені позивачем (а.с. 7), визнаються судом обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи вказане, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 1 051 грн. 35 коп. та штрафу в сумі 33 081 грн. 30 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає таке.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У той же час, згідно із частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки позовну заяву у даній справі було подано до суду через систему "Електронний суд", судовий збір, який підлягав сплаті позивачем, становить 2 422 грн. 40 коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 2 422 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Суд відзначає, що, у зв`язку з внесенням позивачем судового збору у більшому розмірі, частина судового збору (605 грн. 60 коп.) підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в порядку, передбаченому пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" (після надходження відповідного клопотання за ухвалою суду).

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" про стягнення заборгованості за договором про закупівлю № 965/2 від 06.12.2024 у загальному розмірі 199 539 грн. 15 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (вулиця Соборна, будинок 99, м. Павлоград, Дніпропетровська область, 51400; ідентифікаційний код 44604267) на користь Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області (вулиця Роменська, будинок 79/2, м. Суми, 40002; ідентифікаційний код 24014538) - 165 406 грн. 50 коп. - основного боргу, 1 051 грн. 35 коп. - пені, 33 081 грн. 30 коп. - штрафу та 2 422 грн. 40 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене та підписане 16.04.2025.

Суддя Ю.В. Фещенко