ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2025 р. Справа № 914/2657/23

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:

від прокуратури (скаржника) Винницька Л.М.

від відповідача-1 Ковела М.В.

від відповідача-2 не з`явився

від відповідача-3 Бушева І.М.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури, вих.№15/1-226 вих-24 від 21 лютого 2024 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 22 січня 2024 року (підписане 01.02.2024), суддя Горецька З.В.

у справі №914/2657/23

за позовом Керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області, м. Львів в інтересах держави

до відповідача-1 Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача-2 Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Козанкор, м. Львів

до відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю Шанс Кий Буд, м. Львів

про визнання недійсними рішення, договору, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки

встановив:

01 вересня 2023 року Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, заявленим в інтересах держави, до відповідачів: Львівської міської ради, Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Козанкор, Товариства з обмеженою відповідальністю Шанс Кий Буд про:

-визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4384 від 19.10.2020 «Про передачу у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» земельної ділянки»;

-скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» на земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер відомостей про речове право: 38815999;

-визнання недійсним договору оренди землі від 01.11.2020, укладеного між ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» та ТОВ «Шанс Кий Буд» щодо оренди земельної ділянки кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га;

-скасування державної реєстрації права оренди ТОВ «Шанс Кий Буд» на земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про інше речове право: 48242745;

-зобов`язання ТОВ «Шанс Кий Буд» повернути Львівській територіальній громаді в особі Львівської міської ради земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Позов обґрунтовано тим, що оспорюване рішення Рясне-Руської сільської ради прийнято всупереч ст.ст.41, 116, 134 ЗК України, ЗУ «Про містобудівну діяльність», а тому відповідно до ст.152 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Водночас, оскільки спірна земельна ділянка неправомірно вибула з власності територіальної громади у приватну власність і в подальшому передана в оренду за договором від 01.11.2020, то вказаний договір підлягає визнанню недійсним, а проведена державна реєстрація підлягає скасуванню.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22 січня 2024 року у справі №914/2657/23 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено порушення норм чинного законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення Рясне-Руської сільської ради, поряд з тим, судом встановлено, що відповідачем-2 вчинено дії, спрямовані на добровільну відмову від права власності на спірну земельну ділянку, однак, Львівська міська рада не вважала за можливе скористатись своїм право та відновити, як стверджує прокуратура порушене право територіальної громади. Водночас, суд звертає увагу, що 01 листопада 2020 року між ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» та ТОВ «Шанс Кий Буд» укладено договір оренди землі, згідно п. 34 якого, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору; внесення змін відбувається шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на підставі документів, які посвідчують таку реорганізацію чи зміну/перехід права власності до другої сторони. Оскільки суд не вбачав підстав для визнання недійсним рішення Рясне Руської сільської ради, відтак, дійшов висновку, що відповідач-2 набув право власності на земельну ділянку правомірно, відповідно до норм ст.328 ЦК України, та як наслідок, зазначив, що не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги прокурора. Суд у рішенні також вказує, що заявлений позов суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закріплене у ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не відповідає легітимній меті і не спрямований на захист інтересів територіальної громади міста Львова.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач Заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22 січня 2024 року у справі № 914/2657/23 та прийняти нове, яким задоволити позов у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не встановлено відповідно до якої містобудівної документації визначено розмір наданої земельної ділянки, оскаржуване рішення не містить жодних даних щодо необхідності забезпечення членів ОК «ГБК «Козанкор» умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), а також обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей (площа 1,1182 га). Крім того, наголошує, що відхиляючи доводи прокурора про застосування правових висновків, висловлених в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №910/9373/17, суд не надав оцінки посиланню прокурора на правові висновки Верховного Суду у справі №906/260/21 від 13.09.2022, про що зазначено в пояснені прокурора від 11.12.2023 №15/1-1588вих23, де зокрема, вказано, що орган місцевого самоврядування має можливість і в силу покладених на нього функцій зобов`язаний з`ясувати правовий статус, мету та підстави створення кооперативу, зважаючи на реальну потребу його членів саме в земельній ділянці, визначеної площі. Наголошує, що спірна земельна ділянка не мала жодного із допустимих цільових призначень, її КВПЦЗ 12.04. - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, а не КВПЦЗ 02.05. - для будівництва індивідуальних гаражів та 02.06. для колективного гаражного будівництва, тому не могла бути передана для будівництва гаражів. Поряд з цим, зазначає, що спірна земельна ділянка була передана у власність Рясне-Руської сільської ради, однак, це не змінило факт її місцезнаходження в межах території міста Львова, що підтверджується і Генпланом міста Львова, і самою радою в спірному рішенні, і кадастровим номером спірної ділянки, і тим, що первинно вказаною земельною ділянкою розпорядилась саме Львівська міська рада, що ніким оскаржено не було, тобто спірна земельна ділянка була сформована відповідно до містобудівної документації міста Львова, а не села Рясне-Руське. Зокрема, апелянт посилається на лист Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради №2401-вих-56819 від 11.05.2023, в якому вказано, що спірна земельна ділянка розташована в межах функціональної зони Ж-4 зони багатоквартирної житлової забудови, що не було спростовано відповідачами. Крім цього, прокурор наголошує, що в ході підготовки позовної заяви докази про наявність членів кооперативу не були здобуті, так як не було встановлено наявність і кількість членів кооперативу (крім засновників) в ході розгляду справи, а відповідач-2, не оспорюючи наявність трьох засновників та відсутність інших учасників на час прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу безоплатно у власність спірної земельної ділянки ніяким чином не обґрунтовує потребу в забезпеченні цих трьох учасників земельною ділянкою площею 1,1182 га для гаражного будівництва. Також звертає увагу, що подаючи заяву про відмову від спірної земельної ділянки, відповдач-2 ніяким чином не врегулював питання розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.11.2020, за яким така передана в оренду відповідачу-3 і умовами якого, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов договору чи його розірвання. Разом з тим, дії щодо повернення земельної ділянки в комунальну власність з огляду на діючий договір оренди, укладений до 2030 року, не можуть свідчити про наявність об`єктивної можливості територіальної громади міста Львова на відновлення свого порушеного права, адже земельна ділянка продовжуватиме перебувати в користуванні суб`єкта господарської діяльності всупереч вимогам діючого законодавства та волі її власника, а дійсний власник не зможе вільно розпорядитись такою.

Відповідач-1 у письмових поясненнях просить апеляційну скаргу прокурора задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову. Поряд з тим, наголошує на порушенні прав територіальної громади, з огляду на діючий до 2030 року договір оренди землі, укладений з відповідачем-3.

Відповідачі-2,3 у відзивах на апеляційну скаргу проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначили, що гаражні кооперативи мають право в порядку ст.41 ЗК України, за рішенням органу місцевого самоврядування, отримати в приватну власність земельну ділянку для гаражного будівництва у розмірі, що встановлюється відповідно до містобудівної документації, що і має місце за дійсних обставин справи, натомість, прокурор не довів порушення вимог земельного законодавства, тому не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та похідні від цієї позовні вимоги.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції неодноразово відкладався, з підстав, наведених у відповідних ухвалах суду.

Поряд з тим, ухвалою суду від 01 квітня 2024 року апеляційне провадження у справі зупинялося до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1133/18.

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року апеляційне провадження у цій справі поновлено.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

З огляду на наведене вище, справа розглянута апеляційним судом в межах розумного строку.

Поряд з тим, відповідач-2 зазначав, що подав заяву від 11.11.2022, адресовану Львівській міській раді, про добровільну відмову від права власності на земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, в порядку ст.142 ЗК України, в якій також просив укласти договір про передачу права власності на земельну ділянку (договір пожертви).

Також відповідач-2 надав до апеляційного суду: копію ухвали № 5793 від 19 грудня 2024 року «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради земельної ділянки у м. Львові (кадастровий номер :11:015:0021)», копію договору про передачу права власності на земельну ділянку у звязку з добровільною відмовою від нього від 11 березня 2025 року а також витяг з Державного реєстру речових прав від 11 березня 2025 року, який підтверджує реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою в особі Львівської міської ради.

Прокурор в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22 січня 2024 року у справі № 914/2657/23 та прийняти нове, яким задоволити позов у повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях.

Представник відповідача-1 підтримав вимоги прокурора, разом з тим, просив врахувати обставини щодо реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, поряд з тим, просив врахувати висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 березня 2025 року у справі № 914/2417/23.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Оскільки явка представника відповідача-2 не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів-1,3, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, водночас, рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в мотивувальній частині, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 14.02.2019 Львівською міською радою беручи до уваги ухвали міської ради від 16.11.2017 № 2588 «Про затвердження меморандуму про порозуміння між Львівською міською радою та Рясне-Руською сільською радою» та від 07.12.2017 № 2677 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 14.07.2015 №4968 та від 01.10.2015 № 5143», звернення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району від 17.12.2018 № 1132, прийнято ухвалу № 4647 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова», згідно з якою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки №2 площею 7,6991 га (кадастровий номер №:11:015:0010), у тому числі площею 2,2757 га у межах червоних ліній вулиці, (код КВЦПЗ 16.00 - землі запасу) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (п.1.2).

Пунктом 3 вказаної Ухвали вирішено передати, зокрема земельну ділянку №2 площею 7,6991 га (кадастровий номер №:11:015:0010) комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності та пунктом 5 - рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття земельних ділянок у державну власність з подальшою передачею цих земель у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.

Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.03.2019 зареєстровано право комунальної власності Львівської міської ради на земельну ділянку за кадастровим № :11:015:0010.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 23.08.2019 №916/0/5-19 «Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність» до земель державної власності із земель комунальної власності Львівської міської ради прийнято земельні ділянки, серед яких земельна ділянка площею 7,6991 га (кадастровий № :11:015:0010, КВЦПЗ - 16.00).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.11.2019 зареєстровано право державної власності за Львівською обласною державною адміністрацією на земельну ділянку за кадастровим № :11:015:0010.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2019 № 1483/0/5-19 «Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність» передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області земельні ділянки державної власності, серед яких земельна ділянка за кадастровим № :11:015:0010.

Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 18.12.2019 № 3365 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» прийнято у комунальну власність, серед інших земельну ділянку за кадастровим № :11:015:0010, а 19.12.2019 зареєстровано право комунальної власності на зазначену земельну ділянку.

03 січня 2020 року Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області прийняла рішення № 3432 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі)», яким надано дозвіл, зокрема на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за кадастровим № :11:015:0010 площею 7,6991 га на 6 земельних ділянок, зокрема земельну ділянку № 5 площею 1,1182 га.

Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 3693 від 28.04.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки загальною площею 7,6991 га на 6 земельних ділянок, зокрема земельну ділянку № 5 площею 1,1182 га (кадастровий № :11:015:0021).

13 травня 2020 року зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку за кадастровим № :11:015:0021.

08 жовтня 2020 року до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» про передачу у власність обслуговуючого кооперативу земельної ділянки за кадастровим № :11:015:0021, площею 1,1182 га для гаражного будівництва.

19.10.2020 рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4384 земельну ділянку площею 1,1182 га (кадастровий №:11:015:0021), Львівська область, м Львів, (територія, що межує з Рясне-Руською сільською радою) передано у власність Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» для будівництва та обслуговування гаражів (КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.

21 жовтня 2020 року зареєстровано право приватної власності ОК «ГБК «Козанкор» на земельну ділянку за кадастровим № :11:015:0021.

Водночас згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 жовтня 2022 року зареєстровано право оренди спірної земельної ділянки за ТОВ «Шанс Кий Буд» на підставі договору оренди землі від 02.11.2020, терміном до 01.11.2030.

Відповідно до інформації Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування ЛМР, наданої у листі № 2401-вих-56819 від 11.05.2023, земельна ділянка з кадастровим № :11:015:0021 згідно з Генеральним планом міста Львова (основне креслення масштабу 1:10000), затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 № 3924, розташована в межах території багатоповерхової житлової забудови (5, 9, 14, 15 поверхів).

Згідно з Планом зонування території Шевченківського району, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4657, за функціональним регламентом (базове зонування) земельна ділянка з кадастровим № :11:015:0021 розташована в межах функціональної зони Ж-4 зони багатоквартирної житлової забудови.

У вересні 2023 року Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, до відповідачів: Львівської міської ради, ОК Гаражно-будівельний кооператив Козанкор, ТОВ Шанс Кий Буд про визнання недійсними рішення сільської ради, договору оренди, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки.

Щодо представництва прокурором інтересів держави:

Частинами 1, 3 ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.53 ГПК України).

Звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №916/749/17).

Необхідність захисту інтересів держави у цій справі полягає в тому, що спірна земельна ділянка, на думку прокурора, є комунальною власністю та всупереч чинному законодавству незаконно безоплатно передана у приватну власність юридичної особи. В цьому випадку, наявна необхідність захисту як інтересів територіальної громади, незаконно позбавленої права власності на землю, так і права кожного громадянина на користування об`єктами права власності народу, так і публічного, суспільного інтересу як складової державного інтересу. Такий інтерес полягає у забезпеченні економічних інтересів держави, зокрема, можливості відчужити спірну земельну ділянку у власність чи користування на конкурсних умовах, а відтак і наповнити відповідний бюджет; соціальних інтересів держави, зокрема, можливості забезпечити громадян земельними ділянками. Львівська міська рада орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Тобто, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Проте, у спірній ситуації позивач і відповідач в справі поєднуються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем або відповідачем.

Так, у п.8.8 постанови від 05.07.2023 у справі 912/2797/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у прокурора були повноваження звернутися до суду в інтересах органу місцевого самоврядування про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення власнику, що він і зробив. Та обставина, що прокурор зазначив орган місцевого самоврядування відповідачем у справі, з огляду на звернення з вимогою про визнання недійсним рішення ради про затвердження проєкту землеустрою, не є перешкодою для розгляду справи. Орган місцевого самоврядування брав участь у цій справі. У випадку встановлення судами обрання прокурором неналежного способу захисту щодо частини позовних вимог (про визнання недійсним рішення ради про затвердження проєкту землеустрою) у задоволенні позову до такої особи належить відмовити за наслідком розгляду спору по суті. Однак це не може перешкодити розгляду позовних вимог про визнання недійсним договору оренди, де прокурор діяв в інтересах ради як сторони договору, і такі вимоги можуть забезпечити ефективний захист інтересів територіальної громади у випадку їх порушення стороною договору та бездіяльності ради щодо належного захисту інтересів територіальної громади.

У постанові від 28.09.2022 у справі №483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, до закінчення розгляду якої зупинялося апеляційне провадження у цій справі).

Відтак, прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав, передбачених чинним законодавством, для звернення до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, з огляду на що, судом першої інстанції правомірно прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено спір по суті.

Щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору:

У матеріалах справи міститься заява ОК «ГБК «Козанкор» від 11.11.2022, адресована Львівській міській раді, про добровільну відмову від права власності на земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, в порядку ст.142 ЗК України, в якій також відповідач-2 просив укласти договір про передачу права власності на земельну ділянку (договір пожертви).

Відповідач-2 надав до апеляційного суду копію ухвали № 5793 від 19 грудня 2024 року «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради земельної ділянки у м. Львові (кадастровий номер :11:015:0021)», копію договору про передачу права власності на земельну ділянку у зв`язку з добровільною відмовою від нього від 11 березня 2025 року, а також витяг з Державного реєстру речових прав від 11 березня 2025 року, який підтверджує реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою в особі Львівської міської ради.

Представники сторін під час розгляду справи апеляційним судом зазначали про розгляд судом питання щодо закриття провадження у справі, оскільки порушене право територіальної громади відновлене.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 30 серпня 2024 року у справі № 916/3006/23 дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09.03.2021 у справі № 914/1034/18, від 10.09.2021 у справі № 910/13848/20, від 27.09.2022 у справі № 910/14363/21, від 25.07.2019 у справі № 916/144/18 про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.

Таким чином, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду виснував, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.

Більше того, апеляційним судом встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 01.11.2020 року (зі строком до 01.11.2030 року) є чинним. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно орендарем за вказаним договором є ТОВ «Шанс Кий Буд», а орендодавцем Територіальна громада в особі Львівської міської ради. Разом з тим, серед інших позовних вимог прокурора у цій справі є: - визнання недійсним договору оренди землі від 01.11.2020, укладеного між ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» та ТОВ «Шанс Кий Буд» щодо оренди земельної ділянки кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га; - скасування державної реєстрації права оренди ТОВ «Шанс Кий Буд» на земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про інше речове право: 48242745. Крім цього, прокурор просить зобов`язати ТОВ «Шанс Кий Буд» повернути земельну ділянку кадастровий № :11:015:0021, площею 1,1182 га Львівській територіальній громаді в особі Львівської міської ради. Від позовних вимог прокурор не відмовлявся, про що встановлено судом в судовому засіданні 07 квітня 2025 року.

З огляду на все наведене вище, в апеляційного суду відсутні підстави для закриття провадження у справі на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки такі обставини (реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Львова) не існували станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції. Під час розгляду справи місцевим господарським судом та ухвалення рішення у цій справі право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за відповідачем-2 (ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор»), а користувачем такої був відповідач-3 (ТОВ «Шанс Кий Буд»).

Щодо суті спору:

Як зазначалося вище, відповідач-3 подав до суду клопотання про врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №914/2417/23. Спірні правовідносини у вказаній справі є аналогічними до правовідносин у цій справі.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому право визначення предмета позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статті 16 ЦК України та частиною другою статті 20 Господарського кодексу України, хоча суд може захистити цивільне право або інтерес й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14).

Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення ради, договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та права оренди, повернення земельної ділянки Львівській територіальній громаді. При цьому прокурор вважає, що рішення Рясне-Руської сільської ради № 4384 від 19.10.2020 про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача-2 є незаконним, відповідно незаконними є подальші дії, які призвели до державної реєстрації права приватної власності відповідача-2 на спірну земельну ділянку, а також укладання договору оренди землі з відповідачем-3 та реєстрація за ним права оренди землі.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 109)).

Тому вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 150)).

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації; задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212- 1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.38)).

При цьому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 92), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 44)), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.37)).

Разом з тим саме застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Отже, єдиною належною вимогою, спрямованою на захист прав держави, є вимога про витребування спірної земельної ділянки від Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Козанкор» на користь Львівської міської ради на підставі статей 387, 388 ЦК України шляхом подання віндикаційного позову. Однак такої вимоги прокурор у цій справі не заявляв.

У свою чергу, у цій справі встановлено, що прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між відповідачами, на підставі статей 203, 216, 317, 328 ЦК України та статті 152 ЗК України. За доводами прокурора, наведені норми з урахуванням обставин справи дають підстави для визнання договору недійсним та для застосування наслідків недійсності правочинів, передбачених статтею 216 ЦК України.

Верховний Суд України у постановах від 19.11.2014 у справі № 6-170цс14, від 13.05.2015 у справі № 6-67цс15, від 30.01.2012 у справі № 6-61цс11, від 21.11.2012 у справі № 6-136цс12 виснував, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову (постанови Верховного Суду України від 19.11.2014 у справі № 6-170цс14, від 13.05.2015 у справі № 6-67цс15, від 30.01.2012 у справі № 6-61цс11, від 21.11.2012 у справі № 6-136цс12).

Враховуючи зазначене, спірна земельна ділянка може бути повернута лише за позовом власника про її витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України, якщо для цього є правові підстави.

За таких обставин всі заявлені прокурором вимоги спрямовані, на його думку, на захист права власності держави (про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрацію права власності відповідача-2, визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації права оренди відповідача-3, повернення земельної ділянки) є неналежними.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127).

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові в частині зазначених позовних вимог, але з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.269 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 275 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).

Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, зміну мотивувальної частини рішення Господарського суду Львівської області від 22 січня 2024 року у справі № 914/2657/23, шляхом викладення її в редакції цієї постанови, та залишення в решті рішення суду першої інстанції (резолютивної частини) без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником. Судовий збір за подання позову за позивачем.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Мотивувальну частину рішення Господарського суду Львівської області від 22 січня 2024 року у справі № 914/2657/23 змінити та викласти в редакції цієї постанови, а в решті рішення залишити без змін.

Матеріали справи № 914/2657/23 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку, у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 14 квітня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.