РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.03.2025Справа № 910/10370/24

За позовом Приватного акціонерного товариства "Південбудтранс" (Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ)

до Держави Україна в особі Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення 3 348 306,97 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Жук Ю.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Південбудтранс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність держави Україна у зв`язку з надмірно тривалим розглядом Господарським судом Миколаївської області справи № 5/19 "Про банкрутство АТВТ ЮжноукранськийДБК", що призвело до невиконання наказу Господарського суду Миколаївської області № 7/71 від 12.08.2002;

- стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства "Південбудтранс" грошові кошти в розмірі 3 348 306,97 грн, в т. числі: компенсацію матеріального збитку в розмірі нестягнутої на користь позивача суми за рішенням суду - 564 171,85 грн; компенсацію збитків від інфляції в розмірі 2 422 343,44 грн; компенсацію 3% річних в розмірі 227 121,68 грн; компенсацію моральної шкоди в розмірі 134 670,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2029 позовну заяву повернуто.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі № 910/10370/24 скасовано, матеріали справи № 910/10370/24 передано на розгляд Господарському суду міста Києва.

За результатом здійсненого повторного автоматизованого розподілу матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення виявлених недоліків.

03.01.2025 від позивача надійшла заява про усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/10370/24, її розгляд вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 06.02.2025.

14.01.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

21.01.2025 від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.

06.02.2025 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.03.2025.

12.03.2025 від позивача надійшла заява, в якій він підтримав позовні вимоги, просить справу розглядати за відсутності його представника, та звернув увагу на помилку в найменуванні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 виправлено помилки, допущені в ухвалах Господарського суду міста Києва від 08.01.2025 та від 06.02.2025 у справі №910/10370/24.

У судовому засіданні 25.03.2025 представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Представник позивача в судове засідання не з`явився, та його неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 202 ГПК України.

25.03.2025 суд проголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив дату і час його проголошення.

25.03.2025 суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.07.2002 у справі №7/71 стягнуто з Акціонерного товариства відкритого типу "Южноукраїнський домобудівний комбінат" на користь Закритого акціонерного товариства "Південбудтранс" (у подальшому організаційно-правову форму змінено на Приватне акціонерне товариство) 558 000,00 грн боргу, 4 402,85 грн відсотків, 1 700 грн витрат на сплату державного мита, 69,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, всього - 564 171,85 грн.

12.08.2002 Господарським судом Миколаївської області на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 24.07.2002 у справі №7/71 видано наказ №7/71.

09.10.2002 Відділом Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області відкрито виконавче провадження з виконання означеного наказу.

Постановою Відділу ДВС Южноукраїнського МУЮ Миколаївської області від 16.05.2003 об`єднане виконавче провадження №56 відносно боржника АТВТ "Южноукраїнський ДБК" було зупинено у зв`язку із відкриттям 24.01.2003 Господарським судом Миколаївської області справи №5/19 за заявою кредитора ЗАТ "Південбудтранс" про банкрутство боржника АТВТ "Южноукраїнський ДБК".

Як вказує позивач, порушена справа про банкрутство відносно боржника відповідно до приписів ст. ст. 11, 15, 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мала бути завершена протягом 24 місяців, натомість справа №5/19 розглядалася судом протягом більше п`ятнадцяти років, а саме:

- ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2003 порушено провадження у справі у справі № 5/19 про банкрутство Акціонерного товариства відкритого типу "Южноукраїнський домобудівний комбінат" за заявою кредитора ЗАТ "Південбудтранс" у зв`язку з непогашенням боржником протягом трьох місяців боргу в сумі 564 171,85 грн за наказом Господарського суду Миколаївської області №7/71 від 12.08.2002;

- ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.05.2005 затверджено реєстр вимог кредиторів АТВТ "Южноукраїнський ДБК" м. Южноукраїнськ станом на 10.05.2005 в сумі 1 437 766,11 грн, в тому числі вимоги ЗАТ "Південбудтранс" на суму 804 814,85 грн, з яких 564 171,85 грн за наказом Господарського суду Миколаївської області №7/71 від 12.08.2002;

- постановою Господарського суду Миколаївської області від 10.06.2008 у справі №5/19 визнано боржника АТВТ "Южноукраїнський ДБК" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру;

- ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.07.2018 у справі №5/19 затверджено Звіт Ліквідатора та ліквідаційний баланс АТВТ "Южноукраїнський домобудівний комбінат" станом на 30.06.2018, ліквідовано АТВТ "Южноукраїнський домобудівний комбінат" та закрито провадження у справі про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський домобудівний комбінат".

Позивач зазначає, що оскільки станом на 24.05.2016 ліквідаційну процедуру не було завершено, ліквідаційний баланс судом не затверджено, АТВТ "Южноукраїнський ДБК" як юридичну особу банкрута не ліквідовано, заявлені позивачем кредиторські вимоги не погашено, активи, за рахунок яких можливо погасити кредиторські вимоги згідно звіту Ліквідатора за березень 2016 року відсутні, позивач звернувся із заявою до Європейського Суду з прав людини (Заява № 379777/16 ЗАТ "Південбудтранс" проти України).

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 18.05.2017 за заявою №37977/16 було визнано порушення Державою Україна:

- пункту 1 статті 6 Конвенції стосовно необґрунтовано тривалого цивільного провадження у справі № 5/19 "Про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський ДБК" за період з 24 січня 2003 року по 17 березня 2010 року;

- статті 13 Конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту в Державі Україна.

За доводами позивача, всупереч вимогам ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та рішення Європейського Суду з прав людини від 18 травня 2017 року у справі "ЗАТ "Південбудтранс" проти України " Господарський суд Миколаївської області в період з 30 липня 2015 року по 03 липня 2018 року постійно відкладав розгляд справи про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський ДБК"

Таким чином, має місце порушення судом норм частини 2 статті 22 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки лише сама ліквідаційна процедура тривала десять років (з 10 червня 2008 року по 03 липня 2018 року) замість дванадцяти місяців, передбачених Законом, а саме провадження у справі про банкрутство ДТВТ "Южноукраїнський ДБК" тривало більше п`ятнадцять років (з 24 січня 2003 року по 03 липня 2018 року), замість максимального строку у два роки, згідно Закону.

Відповідно до ухвали Господарського суду Миколаївської області від 03.07.2018 у справі №5/19, в ході ліквідаційної процедури від реалізації активів Ліквідатором було отримано грошові кошти у загальній сумі 2 554 553,83 грн, якими частково було погашено кредиторську заборгованість на загальну суму 1 807 773,67 грн та відшкодовано ліквідаційні витрати на загальну суму 747 108,27 грн. Залишок заборгованості банкрута перед кредиторами складає 2 605 263,61 грн, в тому числі 564 171,85 грн перед ПрАТ "Південбудтранс". Зазначені вимоги кредиторів не можуть бути задоволені з причин відсутності рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів Банкрута.

Відповідно до пункту 6 статті 31 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" вимоги незадоволені за недостатністю майна вважаються погашеними.

З огляду на викладене позивач вказує про порушення Державою Україна:

- пункту 1 статті 6 Європейської Конвенції - стосовно необґрунтовано тривалого (15 років) цивільного провадження у справі №5/19 "Про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський ДБК", що призвело до невиконання наказу Господарського суду Миколаївської області №7/71 від 12.08.2002, виданого на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 24.07.2002 у справі №7/71;

- статті 13 Європейської Конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту в Державі Україна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ПрАТ "Південбудтранс" було завдано матеріальні збитки в розмірі не стягнутої на його користь суми боргу за рішенням суду в розмірі 564 171,85 грн, відповідальність за що відповідно до ст. 1174 ЦК України несе Держава Україна.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про міжнародні договори України" міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов`язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Стаття 15 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція).

За змістом ст. 1 Конвенції високі договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї Конвенції.

Відповідно до статті 34 Конвенції суд може приймати заяви від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб, які вважають себе потерпілими від допущеного однією з високих договірних сторін порушення прав, викладених у Конвенції або протоколах до неї, високі договірні сторони зобов`язуються не перешкоджати жодним чином ефективному здійсненню цього права.

Отже, сторонами у справах, які розглядаються ЄСПЛ, є заявник та відповідач - Держава, а рішення виносяться Судом проти держави-відповідача, а не проти конкретних державних органів, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб.

Держава Україна в особі Уряду України, який в Європейському суді представляє Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, у кожній конкретній справі відповідає перед заявниками у Європейському суді за дії (бездіяльність) того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб.

Відповідно до положень статті 46 Конвенції високі договірні сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Органом представництва, відповідно до статті 1 цього Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та Положення про Міністерство юстиції України, є зазначений орган.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України, норми якої кореспондуються зі статтею 20 Господарського кодексу України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 18.05.2017 за заявою позивача №37977/16 було визнано порушення Державою Україна пункту 1 статті 6 Конвенції стосовно необґрунтовано тривалого цивільного провадження у справі № 5/19 "Про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський ДБК" за період з 24 січня 2003 року по 17 березня 2010 року та статті 13 Конвенції щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту в Державі Україна.

Цим же рішенням Європейський Суд з прав людини постановив, що: (a) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам суми, зазначені в додатку; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; (b) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на вищезазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Крапівницький проти України" від 17.09.2002 Суд зазначив, що "заявник, який отримує на внутрішньому рівні відшкодування шкоди за заявлене порушення Конвенції, більше не може вважатися "жертвою" порушення прав, передбачених Конвенцією, з боку однієї із договірних сторін".

З огляду на вищевикладене суд погоджується з доводами позивача про те, що обставини щодо тривалого розгляду судами справи №5/19 про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський ДБК", відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту та порушення права юридичної особи мирно володіти своїм майном (порушення права власності), вже була предметом розгляду в Європейському суді, і питання компенсації моральної та матеріальної шкоди позивачу вирішено Європейським судом в рішенні від 18.05.2017.

Присуджена позивачу виплата в розмірі 4200 євро є відшкодуванням моральної та матеріальної шкоди за тривалий розгляд судами різних інстанцій справи №5/19 про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський ДБК", яка станом на момент винесення рішення тривала.

На виконання рішення Європейського суду з Державного бюджету України на особовий рахунок ЗАТ "Південбудтранс" перераховано 124 057,56 грн (еквівалент 4 200 євро), що підтверджується платіжним дорученням від 05.07.2017 №1895.

Отже, питання компенсації моральної та матеріальної шкоди позивачу за порушення Державою Україна пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, за скаргою позивача на надмірну тривалість розгляду судами різних інстанцій справи № 5/19 про банкрутство, було вирішено Європейським судом в рішенні від 18.05.2017, на виконання якого позивачеві сплачено грошові кошти в якості відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Стаття 129 Конституції України серед іншого передбачає, що обов`язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (за виключенням переліку, наведеного в частині 1 цієї статті), відшкодовується на загальних підставах.

Згідно зі статями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та осіб.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 цього Кодексу допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органів державної влади чи місцевого самоврядування, а також їх посадових або службових осіб.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (посадової чи службової особи) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу (службової чи посадової особи), наявність шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

З цього приводу суд звертає увагу на недоведеність позивачем наявності таких елементів складу цивільного правопорушення, як наявність шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Так, заборгованість АТВТ "Южноукраїнський ДБК" перед позивачем виникла з їхніх господарських відносин та була стягнута постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.07.2002 у справі №7/71.

09.10.2002 Відділом Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 12.08.2002 №7/71, виданого на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 24.07.2002 у справі №7/71.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2003 порушено провадження у справі у справі № 5/19 про банкрутство Акціонерного товариства відкритого типу "Южноукраїнський домобудівний комбінат" за заявою кредитора ЗАТ "Південбудтранс" у зв`язку з непогашенням боржником протягом трьох місяців боргу в сумі 564 171,85 грн за наказом Господарського суду Миколаївської області №7/71 від 12.08.2002.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.05.2005 затверджено реєстр вимог кредиторів АТВТ "Южноукраїнський ДБК" м. Южноукраїнськ станом на 10.05.2005 в сумі 1 437 766,11 грн, в тому числі вимоги ЗАТ "Південбудтранс" на суму 804 814,85 грн, з яких 564 171,85 грн за наказом Господарського суду Миколаївської області №7/71 від 12.08.2002;

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.07.2018 у справі №5/19 затверджено Звіт Ліквідатора та ліквідаційний баланс АТВТ "Южноукраїнський домобудівний комбінат" станом на 30.06.2018, ліквідовано АТВТ "Южноукраїнський домобудівний комбінат" та закрито провадження у справі про банкрутство АТВТ "Южноукраїнський домобудівний комбінат". У ході ліквідаційної процедури від реалізації активів Ліквідатором було отримано грошові кошти у загальній сумі 2 554 553,83 грн, якими частково було погашено кредиторську заборгованість на загальну суму 1 807 773,67 грн та відшкодовано ліквідаційні витрати на загальну суму 747 108,27 грн. Залишок заборгованості банкрута перед кредиторами складає 2 605 263,61 грн, в тому числі 564 171,85 грн перед ПрАТ "Південбудтранс". Зазначені вимоги кредиторів не задоволені з причин відсутності рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів Банкрута.

З наведеного слідує, що причиною незадоволення грошових вимог позивача в розмірі 564 171,85 грн була відсутність рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів Банкрута.

При цьому позивачем не доведено, яким саме чином тривалий розгляд справи №5/19 пов`язаний з відсутністю в боржника майна, за рахунок якого можливо було б задовольнити грошові вимоги ПрАТ "Південбудтранс".

Так, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про наявність у боржника такого майна як станом на час закриття провадження в означеній справі, так і на час його порушення (24.01.2003) або станом на будь-яку іншу дату під час розгляду цієї справи судом.

Відтак твердження позивача про те, що неотримання ним коштів у розмірі 564 171,85 грн є наслідком тривалого розгляду справи №5/19 визнаються судом недоведеними та необґрунтованими, а заявлена до стягнення сума не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

За таких обставин пред`явлені позивачем вимоги не можуть бути задоволені.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно із частиною 4 статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 (далі - Положення № 228).

Згідно з пунктом 4 Положення № 288, Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом.

Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що Міністерство юстиції України є неналежно визначеним органом представництва Держави, тож позивачем пред`явлено позовні вимог до неналежного відповідача.

Суд не розглядає заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності з огляду на встановлені вище підстави для відмови в позові.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені вище обставини суд дійшов висновку відмову в задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.04.2025.

Суддя Т.М. Ващенко