ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову в забезпеченні позову

"17" квітня 2025 р. Cправа № 902/474/25

Суддя Господарського суду Вінницької області Матвійчук В.В., розглянувши матеріали

за позовом: Фізичної особи - підприємця Віннічука Віктора Анатолійовича ( АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

до: Фізичної особи - підприємця Жеребуха Ярослава Йосиповича ( АДРЕСА_3 )

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № б/н від 14.04.2025 (вх. № 504/25 від 15.04.2025) Фізичної особи - підприємця Віннічука Віктора Анатолійовича з вимогами до Військової частини НОМЕР_1 та Фізичної особи - підприємця Жеребуха Ярослава Йосиповича про визнання недійсним Договору № 17 про закупівлю майна спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 03.04.2025, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Фізичною особою - підприємцем Жеребухом Ярославом Йосиповичем.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025 дану позовну заяву передано для розгляду судді Матвійчуку В.В.

До вказаної позовної заяви додано заяву Фізичної особи - підприємця Віннічука Віктора Анатолійовича № б/н від 14.04.2025 (вх. номер канц. суду 01-48/15/25 від 14.04.2025) про забезпечення позову.

Розглянувши подану заяву Фізичної особи - підприємця Віннічука Віктора Анатолійовича про забезпечення позову, суд враховує таке.

Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову застосовується господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даної справи.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Отже, з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову та їх оцінка судами з належним відображенням у судових рішеннях висновків здійсненої оцінки.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду 25.03.2019 у справі № 920/622/18.

Як вбачається з матеріалів справи, Фізична особа - підприємець Віннічук Віктор Анатолійович звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Фізичної особи - підприємця Жеребуха Ярослава Йосиповича про визнання недійсним Договору № 17 про закупівлю майна спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 03.04.2025, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Фізичною особою - підприємцем Жеребухом Ярославом Йосиповичем за результатами закупівлі з ідентифікатором UA-2025-03-04-014560-а.

Заява про вжиття заходів до забезпечення позову вмотивована тим, що в електронній системі закупівель prozorro.gov.ua 04.03.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 було оголошено спрощенні закупівлі, у тому числі з ідентифікатором: UA-2025-03-04-014560-а: Готові вибухові речовини (Імітаційні гранати ПІРО) (24610000-3).

В закупівлі з ідентифікатором UA-2025-03-04-014560-а взяли участь наступні учасники: Фізична особа - підприємець Мельничук Олександр Миколайович, Фізична особа - підприємець Жеребух Ярослав Йосипович та Фізична особа - підприємець Віннічук Віктор Анатолійович.

В подальшому рішенням Уповноваженої особи від 14.03.2025 відносно Фізичної особи - підприємця Жеребуха Ярослава Йосиповича було прийнято рішення про розміщення повідомлення з вимогою про усунення невідповідностей, згідно із яким замовником було виявлено наступні невідповідності у пропозиції, а саме порушення пп. 15.9 Оголошення про проведення спрощеної закупівлі у складі пропозиції відсутнє письмове погодження з формальними (несуттєвими помилками) та відповідно надано строк 24 години для усунення означених порушень.

Як зазначає заявник, станом на 14.03.2025 ФОП Жеребухом Я.Й. були завантажені в електронну систему закупівель запитувані документи, серед яких лист-згода від 14.03.2025 № 14.03.-01 ТОВ "ПІРОСОФТ", де не зазначено посаду та прізвище посадової особи, яка цей документ підписала, що унеможливлює ідентифікацію вказаної особи.

Крім того зазначений документ, а саме лист-згода від 14.03.2025 № 14.03.-01 ТОВ "ПІРОСОФТ", який підтверджує повноваження учасника щодо постачання товару відсутній серед документів, що можуть бути виправлені протягом 24 годин.

Отже, на переконання заявника ненадання ФОП Жеребухом Я.Й. у складі тендерної документації зазначеного документа повинно було стати підставою для відхилення його тендерної пропозиції ще на етапі кваліфікації.

Пропозиція Фізичної особи - підприємця Жеребуха Ярослава Йосиповича визнана системою Прозорро найбільш економічно вигідною та відповідно 15.03.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 було оприлюднено повідомлення про визнання переможцем Фізичну особу - підприємця Жеребуха Ярослава Йосиповича.

З урахуванням наведеного, 17.03.2025 ФОП Віннічуком В.А. через електронну систему подано вимогу UA-2025-03-04-014560-а/с1 про усунення порушення шляхом скасування рішення, оформленого протоколом уповноваженої особи із закупівель Військової частини НОМЕР_1 від 15.03.2025 щодо визнання переможцем ФОП Жеребуха Я.Й. з підстав надання в тендерній документації листа-згоди від 14.03.2025 ТОВ "ПІРОСОФТ" без зазначення посади та прізвища посадової особи, яка цей документ підписала, що унеможливлює ідентифікацію останньої, а тому не є офіційним документом.

За результатами розгляду вимоги UA-2025-03-04-014560-а/с1 Замовником 21.03.2025 винесено рішення про відмову у задоволенні скарги ФОП Віннічука В.А., позаяк, пропозиція переможця відповідає умовам, визначеним в Оголошенні про проведення спрощеної закупівлі та вимогам до предмета закупівлі.

03.04.2025 між Військовою частиною НОМЕР_1 та Фізичною особою - підприємцем Жеребухом Ярославом Йосиповичем укладено Договір № 17 про закупівлю майна спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 03.04.2025.

Наведене свідчить про те, що Замовником фактично надано перевагу одному з учасників, що спотворює результати закупівлі, а тому наведені вище дії Військової частини НОМЕР_1 є недобросовісними, суперечать положенням ст. 1, 5, 16, 22 Закону України "Про публічні закупівлі" та спрямовані на порушення правил економічної конкуренції, що є порушенням основоположних принципів публічної закупівлі та, відповідно, порушує право ФОП Віннічука В.А. на реалізацію ним своєї діяльності в умовах ринкової економіки.

На думку позивача, такий захід забезпечення позову як заборона відповідачам здійснювати будь-які дії на виконання умов Договору, забезпечить реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову, а тому є адекватним.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу приписів ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", судам при здійсненні судочинства необхідно застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Слід зазначити, що згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту мас бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Статтею 129-1 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ГПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до статті 136 ГПК України Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові № 6-605цс16 від 25.05.2016, в якій, зокрема, Верховний Суд України вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

А у постанові Верховного Суду України № 6-2552цс16 від 18.01.2017 зазначається, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно із статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням того, що предметом спору є немайнові вимоги - визнання недійсним Договору № 17 про закупівлю майна спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 03.04.2025, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Фізичною особою - підприємцем Жеребухом Ярославом Йосиповичем, згідно із висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, які повинні судом враховуватись в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, в даному випадку необхідно досліджувати питання чи не призведе невжиття заявлених позивачем заходів до істотного ускладнення, чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та чи зможе позивач захистити свої права в межах цього одного судового провадження без нових звернень до суду.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такі заходи не будуть перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, на підставі поданих заявником доказів, має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 916/2364/20).

Відповідно до ч. 11 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову необхідно виходити з законодавчо встановленої заборони незаконного втручання органів державної влади, в тому числі і судів, у господарські відносини (ст. 6 ГК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину у випадку коли такий правочин недійсним судом не визнаний.

Необхідно зазначити, що застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона до вчинення дій є фактично забороною відповідачам вчиняти будь-які дії на виконання умов Договору, який недійсним не визнаний, свідчить про втручання суду у господарські відносини, зокрема, до блокування господарської діяльності відповідачів, що є недопустимим з огляду на ст. 6 ГК України і, за умови недоведеності наявності порушення прав заявника у зв`язку з укладенням спірного правочину, свідчить про його неспівмірність та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.07.2021 у справі № 910/3704/21, від 12.12.2019 у справі № 910/13985/19, від 15.01.2020 у справі № 910/14150/19, від 16.04.2020 у справі № 910/18680/19).

Крім того, у пункті 12 ч. 7 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України міститься імперативна норма, згідно з якою не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.

Тобто обмеженню підлягають заходи забезпечення, які будь-яким чином можуть вплинути на торги, щодо проведення яких прийнято рішення.

У вказаній нормі встановлюється обмеження для суду вживати заходи забезпечення позову, які полягають або мають наслідком, зокрема, зупинення конкурсу, аукціону, торгів, що проводяться від імені держави або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/11552/20).

3 огляду на те, що частина дванадцята статті 137 ГПК України забороняє вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування), а укладання договору за результатами процедури закупівлі є одним з етапів його проведення, то вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Замовнику та Виконавцю вчиняти дії спрямовані на виконання умов Договору № 17 про закупівлю майна спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 03.04.2025 фактично має своїм наслідком втручання у процедуру його проведення.

Отже, Заявником не доведено, а судом не встановлено, що у цій справі існує достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що Заявником не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження господарюючого суб`єкта можуть призвести до незворотних наслідків.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Проте, за висновками суду, обставини, покладені заявником в обґрунтування поданої заяви не вказують на наявність дійсних та достатніх підстав для забезпечення позову, а також такі заходи не можуть вважатись адекватними та співмірними.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

За таких підстав, суд зазначає, що матеріали заяви не містять будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також не містять даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що заява Фізичної особи - підприємця Віннічука Віктора Анатолійовича про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 136, 137, 139, 140, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Віннічука Віктора Анатолійовича № б/н від 14.04.2025 (вх. номер канц. суду 01-48/15/25 від 14.04.2025) про забезпечення позову відмовити.

Примірник ухвали надіслати позивачу, відповідачу-1 та представниці позивача - адвокату Єрмак Людмилі Борисівні до електронних кабінетів в ЄСІТС, відповідачу-2 - рекомендованим листом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та відповідно до ст.255 ГПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку до апеляційного господарського суду, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий господарський суд.

Дата складання повного тексту ухвали 17.04.2025.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - ФОП Жеребуху Я.Й. ( АДРЕСА_3 )