ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2025 р. Справа№ 920/688/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 17.04.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО»

на рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2023 (повний текст складено і підписано 29.04.2024)

у справі № 920/688/23 (суддя Яковенко В.В.)

за позовом виконувача обов`язків керівника Роменської окружної прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Синівської сільської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО»

про дострокове розірвання договору оренди землі, повернення земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року виконувач обов`язків керівника Роменської окружної прокуратури Сумської області звернувся до Господарського суду Сумської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Синівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО», у якій просив:

- розірвати договір оренди землі від 03.11.2008, укладений між Липоводолинською районною державною адміністрацією та відповідачем, який зареєстрований в Державному реєстрі земель Липоводолинським районним відділом Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12.12.2008 за № 12;

- зобов`язати відповідача повернути позивачу земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:002:0109, :01:001:0178, :01:001:0180, :02:010:0085, :02:005:0053, :02:010:0086, :02:009:0071, :02:004:0169, :02:004:0166, :01:004:0203, :01:005:0100, :02:005:0055, :02:005:0054, :02:004:0168, :02:004:0167.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прокуратурою в ході вивчення стану дотримання вимог законодавства про охорону та раціональне використання земельних ресурсів установлено протиправне розорювання пасовищ та сіножатей, які перебувають у користуванні відповідача на підставі спірного договору, що є порушення умов п. 17 такого договору щодо дотримання вимог протиерозійної організації території, призводить до ерозії ґрунтів, повного знищення об`єктів рослинного світу, знищення умов місцезростання дикорослих рослин і природних рослинних угруповань, тобто призводить до найбільш згубного негативного впливу на рослинний світ та відповідно до приписів ст. 32 Закону України «Про оренд землі» та ч. 2 ст. 651 ЦК України є підставою для розірвання такого договору.

В суді першої інстанції позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що прокурором належними та допустимими доказами не доведено факту використання відповідачем земельних ділянок не за цільовим призначенням, зазначивши про те, що надані прокурором докази на підтвердження вказаного факту є неналежними.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2024 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.04.2024) позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач отримав спірні ділянки для пасовища та сіножаті, але в порушення умов спірного договору використовував їх як ріллю, здійснивши розорювання та засадження вказаних земель сільськогосподарською культурою «соняшник», чим порушив умови користування земельними ділянками, які визначені в п. 17 договору (дотримуватись вимог протиерозійної організації території), що є підставою для розірвання такого договору та повернення указаної земельної ділянку її власнику позивачу.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО» звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2023 у справі №920/688/23 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку апелянта, таке рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- за даними, що зафіксовані у протоколах огляду №1, №2, №3, №4, які складені за результатами слідчої дії, підставу для огляду земельної ділянки - дізнавачем не зазначено, тобто, відсутня правова підстава огляду земельних ділянок та відсутні дозволи володільця даних земельних ділянок, що є порушення процесуальних дій під час огляду місця події. Наведені обставини ставлять під сумнів добровільність складання протоколів огляду місця події, оскільки не були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали здатність користувача (володільця) висловлювати свою думку. А тому, протокол огляду №1, №2, №3, №4 - є недопустимими доказами у даній справі, оскільки проводилися з порушенням ч. 2 ст. 30 Конституції Україні, ст. 233. ст. 237 КПК України;

- для огляду земельних ділянок 03.08.2022 згідно протоколів огляду №1, №2, №3, №4 поза межами населеного пункту Синівської сільської ради, сертифіковані спеціалісти для проведення геодезичних робіт не залучались. Отже, є факт того, що дізнавач не міг достеменно знати місце знаходження земельних ділянок, які обстежувалися, оскільки неможливо без помилки встановити місце знаходження земельних ділянок за межами населених пунктів, що мають значні площі (15,1257 га; 36,7515 га; 16,6735 га; 14,2454 га), складну геометричну форму (більше 30 межових знаків має кожна земельна ділянка), без використання геодезичного обладнання і допомоги фахівця зі спеціальними знаннями - сертифікованого інженера-землевпорядника чи геодезиста. А координати земельних ділянок, зазначені в протоколах, не відповідають реальному місцю знаходження земельних ділянок;

- суд не мав приймати висновок експерта, наданий прокурором, оскільки експертами проведена експертиза на підставі документів, а саме, протоколів огляду від 03.08.2022. а самі експерти для проведення до місцезнаходження земельних ділянок не виїжджали;

- кримінальне провадження в рамках якого складено протоколи №1-№4 та проведено експертизу - припинено.

Керівник Роменської окружної прокуратури Сумської області проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що надані ним докази є належними, достатніми та допустимими, а ат корж у повній мірі підтверджуються факт розорювання відповідачем пасовищ та сіножатей, а також додатково зазначив про те, що:

- відповідачем без згоди позивача змінено вид угідь на спірних земельних ділянках вже після ухвалення рішення суду, що додатково підтверджує факт використання відповідачем орендованих пасовищ та сіножатей в якості ріллі та є лише спробою «легалізувати» в Державному земельному кадастрі та перед судом апеляційної інстанції свою протиправну поведінку щодо розорювання сіножатей та пасовищ;

- зміна виду використання внаслідок розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь спірних земельних ділянок не призвело до внесення змін до договору оренди землі від 03.11.2008 та згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказаний договір чинний у первинній редакції і жодних змін до нього не вносилось.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

- посилання прокурора на ч. 3 ст. 37 Закону України «Про охорону земель», що зміна сіножатей, пасовищ та перелогів на інші угіддя в межах земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, переданих у користування на умовах оренди, емфітевзису, забороняється є безпідставними, оскільки ця вимога не поширюється на зміну угідь земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, право оренди, щодо яких виникло до набрання чинності цією частиною;

- частина 3 ст. 37 Закону України «Про охорону земель» доповнена згідно з Законом України від 20.06.2022 №2321-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», який набрав чинності з 10.07.2022. Самим же договором оренди від 03.11.2008 встановлено обмеження та інші права третіх осіб - ЛЕП і газопроводів, відповідно до яких на частині території земельних ділянок відповідач мав надавати проїзд та безперешкодний доступ до енергооб`єктів працівника «Сумиобленерго» в будь-який час доби. Інших обмежень на абрисі не зазначено;

- прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76, 77 ГПК України на підтвердження своїх доводів: не надано належних доказів, що саме земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0180, :01:001:0178, :02:002:0109, :01:005:0092, :02:005:0053, :02:010:0085 були об`єктом огляду під час складання протоколів огляду місця події, також не доведено площу, яка була розорена, і чи перевищував градус крутизни схилів норми допустимого;

- матеріали справи не містять доказів завдання шкоди, внаслідок дій відповідача, в тому числі висновку експерта;

- позивач просить розірвати договір та зобов`язати відповідача повернути всі земельні ділянки, проте, проведено огляди лише чотирьох земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0109, :01:005:0092, :02:005:0053, :02:010:0085, в той час, як у відповідача в оренді перебуває 15 земельних ділянок.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2025 у справі № 920/688/23 постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 у справі № 920/688/23 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідач отримав спірні ділянки для пасовища та сіножаті, на яких міг здійснювати товарне сільськогосподарське виробництво, вказавши, що апеляційний господарський суд зазначивши, що крутизна схилів частини земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0180, :02:002:0109, :02:010:0085 та :02:005:0053 складає менше 7 градусів, що виключає заборону розорювання, та що земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0178 та :01:005:0092 взагалі не відображені серед земель, що потребують захисту від ерозії та інших деградуючих факторів, вказаного вище висновку не спростував.

Верховний Суд, керуючись межами перегляду справи в касаційній інстанції, не вдаючись до вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, або додаткової перевірки доказів, зазначив, що суд апеляційної інстанції пославшись на те, що:

- прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76, 77 ГПК України на підтвердження своїх доводів: не надано належних доказів, що саме земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0180, :01:001:0178, :02:002:0109, :01:005:0092, :02:005:0053, :02:010:0085 були об`єктом огляду під час складання протоколів огляду місця події, також не доведено площу, яка була розорена, і чи перевищував градус крутизни схилів норми допустимого;

- у висновку експерта вказано, що проведення даного виду судової експертизи ґрунтується лише на використанні земельного законодавства і забезпечується насамперед нормативно-правовими актами, відповідними стандартами та нормативними документами, дослідження проводилось судовим експертом на основі аналізу наданих матеріалів кримінального провадження, з використанням існуючих методик, а з його змісту слідує, що експерт не проводив жодного експертного дослідження, яке потребує спеціальних знань, а відтак висновок, що фактичне землекористування спірними земельними ділянками не відповідає виду використання угідь експерт зробив виходячи з наявних у матеріалах кримінального провадження доказів. При чому, на місцевість експерт не виїжджав, а самі земельні ділянки не оглядав;

- протоколи огляду місця події від 03.08.2022 не можуть бути визнані належними та допустимими доказами використання відповідачем земельних ділянок всупереч умовам договору та порушення протиерозійної організації території, так само як і фотографії, долучені до вказаних протоколів, через відсутність на відповідних фотографіях інформації, яка б могла ідентифікувати зображений на них об`єкт, а саме як об`єкт огляду (саме спірних земельних ділянок), підтвердити дату здійснення фотозйомки, та встановити чи пов`язані дані фотографії безпосередньо з моментом здійснення огляду. Власноруч зроблений дізнавачем на вказаних фотографіях запис, стосовно місця здійснення фотознімку, не може бути взятий до уваги, оскільки він зроблений заінтересованою особою особисто,

не врахував категорії стандарту доказування, згідно з яким принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, на які містяться також посилання прокурором у поданій ним касаційній скарзі).

Також Верховним Судом зауважено на тому, що суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки тому, що відповідач не оспорював факт розорення ним земельних ділянок, тобто використання спірних земельних ділянок, як ріллі, та посиланням позивача на те, що відповідач звертався до нього з листами про надання дозволу на розробку проектів землеустрою з метою зміни угідь з сіножатей та пасовищ на ріллю, а відтак суд апеляційної інстанції не повною мірою спростував висновки місцевого господарського суду про те, що спірні земельні ділянки використовуються відповідачем як рілля, тобто без зміни категорії цільового призначення земельної ділянки, однак, з порушенням (зміною) виду її цільового використання в межах однієї категорії.

Відповідно до з витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 справу № 920/688/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Яценко О.В., судді - Тищенко А.І., Іоннікова А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури на Господарського суду Сумської області від 23.04.2023 у справі № 920/688/23, розгляд апеляційної скарги призначено на 18.03.2025 о 10 год. 20 хв.

17.03.2025 до суду від відповідача надійшла зава про відвід судді Іоннікової І.А. від розгляду справи № 920/688/23 з підстав, що передбачені у п. 4 та 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України, ч. 3 ст. 36 ГПК України.

З огляду на необхідність вирішення заявленого представником відповідача відводу судді Іоннікової І.А. від розгляду справи № 920/688/23, а також враховуючи неявку представника позивача, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 розгляд апеляційної скарги відкладено на 08.04.2025 року о 12 год. 20 хв.

19.03.2025 до суду від заступника керівника Роменської окружної прокуратури надійшла заява, в якій заявник просить продовжити строк для надання пояснень по суті спору у справі № 920/688/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 визнано необґрунтованою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО» про відвід судді Північного апеляційного господарського суду Іоннікової І.А. від розгляду справи №920/688/23. Справу передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою, відповідно до положень статті 32 ГПК України для вирішення питання про відвід.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2025 заяву відвід судді Північного апеляційного господарського суду Іоннікової І.А. від розгляду справи №920/688/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді - Сітайло Л.Г., суддів: Буравльова С.І., Шапрана В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2025 (головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.) відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО`про відвід судді Іоннікової І.А. від розгляду справи №920/688/24.

08.04.2025 до суду від заступника керівника Роменської окружної прокуратури надійшли пояснення по суті спору з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного суду від 28.01.2025 у цій справі, в яких заявник підтримав раніше викладену правову позицію.

Ухвалою від 08.04.2025 розгляд апеляційної скарги відкладено до 17.04.2025 о 10:10 год.

Щодо заяви заступника керівника Роменської окружної прокуратури про продовження строку для надання пояснень по суті спору у справі № 920/688/23, колегія суддів зазначає про таке.

Частиною 2 ст. 119 ГПК України встановлено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого судом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи (ч. 3 ст. 119 ГПК України).

У обґрунтування вказаного клопотання заявник послався на те, що:

- під час ним підготовки пояснень на виконання п. 4 резолютивної частини ухвали від 03.03.2025 ним встановлено, що станом на теперішній час до поземельних книг на спірні земельні ділянки були внесені зміни щодо їх виду угідь;

- з метою встановлення підстав та обґрунтованості внесення таких змін окружною прокуратурою спрямовані запити в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до ГУ Держгеокадастру в Сумській області, Синівської сільської ради Роменського району Сумської області, розробників технічної документації щодо зміни виду угідь земельних ділянок, проте на даний час відповіді на запити не надійшли;

- з метою надання ґрунтовних, об`єктивних пояснень, на підтвердження виду використання земельних ділянок на даний час, виникла необхідність у повторному огляді спірних земельних ділянок із залученням спеціаліста в області геодезії та землевпорядкування, що, зокрема, дозволить за допомогою технічних засобів ідентифікувати спірні земельні ділянки на місцевості, проте проведення огляду спірних земельних ділянок ускладнене погодними умовами, що робить неможливим у теперішній час дістатися до ділянок та провести необхідні виміри. Крім того, безпекова ситуація, яка склалася, зокрема на території Сумської області, теж не сприяє терміновому проведенню оглядів земельних ділянок.

Стаття 7 ГПК України визначає принцип рівності всіх перед законом і судом

Стаття 13 ГПК України встановлює, що:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

- суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим ГПК України.

Враховуючи наведені заступником керівника Роменської окружної прокуратури у обґрунтування поданого клопотання доводи, а також те, що апеляційний перегляд справи № 920/688/23 відбувається під час воєнного стану, колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, продовжити заступнику керівника Роменської окружної прокуратури про продовження строку для надання пояснень по суті спору у справі № 920/688/23 до фактичної дати надходження до суду таких пояснень, а саме до 08.04.2025.

17.04.2025 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі , в яких заявник підтримав раніше викладену правову позицію.

Щодо наданих під час апеляційного перегляду додаткових доказів, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням всіх наданих учасниками справи в суді апеляційної інстанції доказів.

Станом на 17.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представника позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи відповідач апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

03.11.2008 між Липоводолинською районною державною адміністрацією та ТОВ «СК-АГРО» укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Липоводолинському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.12.2008 за №12 (далі Договір).

За умовами Договору ТОВ «СК-АГРО» отримало в оренду земельні ділянки загальною площею 476,6235 га, у тому числі 311,3438 га ріллі, 56,5568 га сіножатей, 108,7226 га пасовищ (п. 2 договору).

Відповідно до п. 7 Договору земельні ділянки повинні використовуватись із дотриманням вимог контурно-меліоративної організації території.

Пунктом 8 Договору передбачено, що він укладений на 49 років.

Пунктами 15-17 Договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції. Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення. Умови збереження стану об`єкта оренди - дотримуватись вимог протиерозійної організації території.

Відповідно до п.26 Договору на орендовану земельну ділянку встановлено обмеження та інші права третіх осіб - ЛЕП і газопроводів.

Згідно з абрисами земельних ділянок землевласника, на земельних ділянках, що передані відповідачеві в оренду були встановлені обмеження, які позначені на схемі як частина території земельної ділянки, на якій відповідач мав надавати проїзд та безперешкодний доступ до енергооб`єктів працівника «Сумиобленерго» в будь-який час доби.

12.12.2008 між сторонами Договору підписано акт приймання-передачі земельних ділянок що передаються в оренду.

08.08.2012 сторонами укладено додаткову угоду, якою зменшено орендовану площу земельних ділянок до 162,8472 га (сіножатей - 56,5545 га, пасовищ - 106,2927 га).

На підставі Договору за ТОВ «СК-АГРО» зареєстровано право оренди 15 земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а саме: :02:002:0109, :01:001:0178, :01:001:0180, :02:010:0085, :02:005:0053, :02:010:0086, :02:009:0071, :02:004:0169, :02:004:0166, :01:004:0203, :01:005:0100, :02:005:0055, :02:005:0054, :02:004:0168, :02:004:0167.

15.07.2022 розпорядженням №86-ОД сільського голови Синівської сільської ради Роменського району Сумської області «Про затвердження складу комісії з питань раціонального використання земельних ресурсів Синівської сільської ради» затверджено склад комісії: спеціаліст II категорії (землевпорядник), голова комісії - Олещенко Д.В., спеціаліст II категорії (землевпорядник), секретар комісії - Підлісний О.В., староста Капустинського старостинського округу, член комісії - Кулинич С.В., староста Підставського старостинського округу, член комісії - Марченко М.В., адміністратор відділу ЦНАП Синівської сільської ради, ВРМ с.Подільки, член комісії - Грабко Л.В., спеціаліст II категорії (землевпорядник), член комісії - Мельник Н.М. , спеціаліст II категорії (землевпорядник), член комісії - Зюзько В.А. , юрисконсульт, член комісії - Ващенко Б.В.

03.08.2022 комісією Синівської сільської ради у складі: спеціаліст II категорії (землевпорядник), голова комісії - Олещенко Д.В., спеціаліст II категорії (землевпорядник), секретар комісії - Підлісний О.В., спеціаліст II категорії (землевпорядник), член комісії - Мельник Н.М., юрисконсульт, член комісії - Ващенко Б.В. проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства, а саме, перевірка з питань розорювання сіножатей щодо земельних ділянок: кадастровий номер :01:001:0180, кадастровий номер :01:001:0178, кадастровий номер :02:002:0109, кадастровий номер :02:005:0053, кадастровий номер :02:010:0085, кадастровий номер :01:005:0092 та виявлено факт розорювання ТОВ «СК-АГРО» сіножатей та пасовищ у порушення вимог ст. 37 Закону України «Про охорону земель», про що складені відповідні акти №01-№06.

03.08.2022 дізнавачем СД Роменського РВП Головного управління національної поліції в Сумській області капітаном поліції Ольховик Т.А. проведено огляд місць події за межами с. Саї, про що складено протоколи огляду.

Як зазначено у протоколі огляду від 03.08.2022, місцем огляду являється земельна ділянка, що розташована за межами с. Саї, Роменського району Сумської області з кадастровим номером :02:002:0109, загальною площею близько 15,1257 га. Перед цією земельною ділянкою, яка розташована на височині унизу розміщений ставок. На момент проведення огляду вказана земельна ділянка засіяна соняшником.

Як зазначено у протоколі огляду від 03.08.2022, місцем огляду являється земельна ділянка, що розташована за межами с. Саї, Роменського району Сумської області з кадастровим номером :02:005:0053, загальною площею близько 21 га. До вказаної земельної ділянка розташована грунтова дорога. На момент проведення огляду вказана земельна ділянка засіяна соняшником.

Відповідно до протоколу огляду від 03.08.2022 зазначено, що місцем огляду являється земельна ділянка, що розташована за межами с. Саї, з кадастровим номером :02:010:0085, загальною площею близько 9 га. До вказаної земельної ділянка розташована ґрунтова дорога. На момент проведення огляду вказана земельна ділянка засіяна соняшником.

В протоколі огляду від 03.08.2022 дізнавач зазначив, що огляд проводився земельної ділянки, що розташована за межами с. Саї, Роменського району Сумської області в напрямку руху до с. Товсте - с. Семенівка, з кадастровим номером :01:005:0092, загальною площею близько 14,2481 га. На момент проведення огляду вказана земельна ділянка засіяна соняшником та поряд знаходиться лісосмуга.

02.01.2023 позивач у відповідь на лист прокуратури від 03.11.2022 №53/1-3367 надав землевпорядну документацію щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0180, :01:001:0178, :02:002:0109, :02:005:0053, :02:010:0085, :01:005:0092: технічну документацію по характеристиці земельних угідь по уклонам місцевості колгоспу ім. Шевченка Липоводолинського району Сумської області 1988 року; технічний звіт по інвентаризації земель, що підлягають захисту від водної та вітрової ерозії, інших видів деградації та рекомендації по їх подальшому використанню в межах Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області 1988 року.

Постановою від 19.01.2023 про призначення експертизи з питань землеустрою, яка винесена прокурором Липоводолинського відділу Роменської окружної прокуратури Сумської області у кримінальному провадженні №0000183, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 197 КК України, була призначена експертиза, за результатами проведення якої 20.04.2023 Сумським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України надано висновок експерта №СЕ-19/119-23/940-ДЗ.

На вирішення експертизи було поставлено питання: чи відповідає фактичне землекористування земельними ділянками: кадастровий номер :01:001:0180, кадастровий номер :01:001:0178, кадастровий номер :02:002:0109, кадастровий номер :02:005:0053, кадастровий номер :02:010:0085, кадастровий номер :01:005:0092, які використовуються в якості ріллі для вирощування соняшнику, правовстановлюваним документам, документації із землеустрою на земельні ділянки - «Техническая документация по характеристике земельных угодий по уклонам местности колхоза им. Шевченко Липоводолинского района Сумской области», «Технічний звіт по інвентаризації, що підлягають захисту від водної та вітрової ерозії, інших видів деградації та рекомендації по їх подальшому використанню в межах Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області 1988 року та нормативно-правовим актам»?

При цьому, як вбачається з вказаного висновку прокурором надано експертові постанову від 19.01.2023 про призначення експертизи з питань землеустрою на 3 арк. та матеріали кримінального провадження №0000183 від 26.07.2022 в 1 томі на 59 арк.

Відповідно до вказаного висновку, на дослідження надано «Техническая документация по характеристике земельных угодий по уклонам местности колхоза им. Шевченко Липоводолинского района Сумской области», яка розроблена Сумьскою філією Укрземпроекту в 1988 році. І межі земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0180, :01:001:0178, :02:002:0109, :02:005:0053, :02:010:0085, :01:005;0092 не відображені на картограмі крутизні схилів, оскільки останні, згідно наданих на дослідження документів, були сформовані у 2000 роках.

За висновком експерта в межах наданих на дослідження документів, фактичне землекористування земельними ділянками: кадастровий номер :01:001:0180, кадастровий номер :01:001:0178, кадастровий номер :02:002:0109, кадастровий номер :02:005:0053, кадастровий номер :02:010:0085, кадастровий номер :01:005:0092, які використовуються в якості ріллі для вирощування соняшнику відповідно до протоколів огляду та актів обстеження, відповідає виду цільового призначення земель - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно правовстановлюючих документів, однак не відповідає використанню видів угідь сіножаті та пасовища; не відповідає документації із землеустрою на земельні ділянки - «Техническая документация по характеристике земельных угодий по уклоним местности колхоза им. Шевченко Липоводолинского района Сумской области» та «Технічний звіт по інвентаризації земель, що підлягають захисту від водної та вітрової ерозії, інших видів деградації та рекомендації по їх подальшому використанню в межах Саївської сільської (селищної, міської) ради Липоводолинського району Сумської області».

Фактичне використання земельними ділянками з кадастровими номерами :01:001:0180, :01:001:0178, :02:002:0109, :02:005:0053, :02:010:0085, :01:005:0092, в якості ріллі для вирощування соняшнику, порушує положення ст. 164, п. д. ст. 183 ЗК України та умови використання земельними ділянками, які визначені п. 17 Договору та не відповідає вимогам ст.ст. 35, 37, 47 Закону України «Про охорону земель».

Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру Сумської області від 14.06.2023 №1577/15-23 цільове призначення спірних земельних ділянок - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В матеріалах справи міститься висновок спеціаліста за результатом проведення аналізу позовної заяви Роменської окружної прокуратури Сумської області, відповідно до якого виявлено, що координати місць огляду земельних ділянок не відповідають координатам жодної з 15 земельних ділянок, які перебувають в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-Агро» відповідно до Договору.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 11.07.2023 цільове призначення земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0109, :01:001:0180, :01:001:0178, :02:005:0053, :02:010:0085, :01:005:0092 зазначено - 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і вони відносяться до категорій земель сільськогосподарського призначення. Будь-яких обмежень щодо використання земельних ділянок не зазначено.

Також, прокурором долучено до матеріалів справи копії протоколів огляду місця події від 08.08.2023 (тобто огляд проводився після звернення прокурора з позовом - примітка суду). Відповідно до зазначених протоколів огляду місця події дізнавачем СД Роменського районного відділу поліції ГУ Національної поліції в Сумській області старшим лейтенантом Марковим Д.Д., у кримінальному провадженні №0000183, порушеного 26.07.2022 за ч. 1 ст. 197-1 КК України, проведено огляд земельних ділянок за участю спеціаліста сертифікованого інженера землевпорядника Малинка І.В. , спеціаліста землевпорядника Синівської сільської ради Роменського району Сумської області Мельник Н.М.

Як зазначено дізнавачем, ним виявлено поля з кадастровим номером :01:001:0180, засаджене зерновою культурою «Яра пшениця» площею 6,5 га, з кадастровим номером :01:001:0178, засаджене зерновою культурою «Яра пшениця» площею 2,09 га, з кадастровим номером :02:002:0109, засаджене зерновою культурою «Яра пшениця» площею 15 га, з кадастровим номером :01:005:0100, засаджене зерновою культурою «Яра пшениця» площею 14 га, з кадастровим номером :02:010:0085, засаджене зерновою культурою «Соя» площею 9 га, з кадастровим номером :02:005:0053, засаджене зерновою культурою «Яра пшениця».

Звертаючись до суду з цим позовом прокурор зазначає про те, що розорювання сіножатей і пасовищ з подальшим вирощуванням на них сільськогосподарських культур є порушенням умов п. 17 Договору щодо дотримання вимог протиерозійної організації території, призводить до ерозії ґрунтів, повного знищення об`єктів рослинного світу, знищення умов місцезростання дикорослих рослин і природних рослинних угруповань, тобто призводить до найбільш згубного негативного впливу на рослинний світ, а тому з боку відповідача допущено порушення норм діючого законодавства та умов договору, з огляду на що просить суд:

- розірвати Договір;

- зобов`язати відповідача повернути Синівській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:002:0109, :01:001:0178, :01:001:0180, :02:010:0085, :02:005:0053, :02:010:0086, :02:009:0071, :02:004:0169, :02:004:0166, :01:004:0203, :01:005:0100, :02:005:0055, :02:005:0054, :02:004:0168, :02:004:0167.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Щодо наявності у виконувача обов`язків керівника Роменської окружної прокуратури Сумської області законних повноважень звертатися з цим позовом до суду в інтересах держави та визначення позивачем Синівської сільської ради, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При зверненні із вказаним позовом в інтересах держави в особі Синівської сільської ради, прокурор послався на те, що розорювання сіножатей і пасовищ з подальшим вирощуванням на них сільськогосподарських культур призводить до ерозії ґрунтів, повного знищення об`єктів рослинного світу, знищення умов місцезростання дикорослих рослин і природних рослинних угруповань, тобто призводить до найбільш згубного негативного впливу на рослинний світ.

З матеріалів справи слідує, що на момент укладення Договору вказані земельні ділянки перебували у державній власності та знаходилися на території Саївської сільської ради Роменського району.

Водночас відповідно до абзаців 5-1 пп. 58 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х Перехідні положення ЗК України доповнено пунктом 24 такого змісту:

« 24. З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 723-р «Про визначення адміністративних центів та затвердження територій територіальних громад Сумської області» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Сумської області, відповідно до якого до складу Синівської територіальної громади включено Саївську територіальну громаду. За інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Синівська сільська рада () є правонаступником Саївської сільської ради ().

Відповідно до поземельних книг, на земельні ділянки з кадастровим номером :02:010:0085, :02:005:0053 та :02:002:0109 було зареєстровано право комунальної власності 20.01.2021.

Також, відповідно до рішення Синівської сільської ради Роменського району Сумської області «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність Синівської сільської ради» від 23.02.2023 прийнято у комунальну власність територіальної громади земельні ділянки з кадастровими номерами :01:005:0092, :01:001:0178, :01:001:0180.

Відповідно до ч. 1 ст. 184-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Вказане кореспондується також з нормами ст. 514 ЦК України за якою до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлене договором або законом.

Так, відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

За змістом статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, враховуючи, що з 20.01.2021 Синівською сільською радою набуте право власності на спірні земельні ділянку, до останньої перейшли права та обов`язки орендодавця за спірним Договором, з огляду на що вказана особа є власником спірних земельних ділянок та уповноважена законом на розпорядження ними від імені відповідної територіальної громади, а відтак є належним позивачем у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).

За приписами ст. 53 ГПК України:

- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).

Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором:

- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;

- Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи;

- однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності;

- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №917/665/20, 07.04.2021 у справі №913/124/20, 09.06.2021 у справі №916/1674/18 (у цих справах суди встановили, що проміжок часу між повідомленням органу, здійсненого прокурором в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та зверненням до суду з позовом є незначним) зроблено наступні висновки:

- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт незвернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;

- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;

- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; такий підхід є занадто формалізованим , критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально.

Виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

З матеріалів справи слідує, що прокурором при поданні позовної заяви вказаного порядку було дотримано, що підтверджується наступним.

Прокуратурою на адресу Синівської сільської ради спрямовано лист №53/1-1945вих-23 від 17.05.2023, в якому повідомлено про виявлені порушення та запропоновано самостійно вжити заходи щодо розірвання договору оренди землі з ТОВ «СК-Агро» в судовому порядку, у відповідь на який листом від 17.05.2023 № 02-26/832 Синівська сільська рада повідомила про неможливість самостійного звернення до суду у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з вказаним позовом, колегія суддів вважає, що у цій справі прокурором належним чином обґрунтовано підстави щодо представництва.

Щодо спору сторін по суті колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку в володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У п. 38 Договору сторони погодили, що дія Договору припиняється шляхом розірвання, серед іншого, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених Договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.

За змістом ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У розумінні положень наведеної норми істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися в сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору, на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися в сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

За змістом ст.ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.

Орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; в п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

Згідно з ч. 1 ст. 96 ЗК України та ст. 35 Закону України «Про охорону земель» землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання земель за цільовим призначенням та дотримуватись установлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 37 Закону України «Про охорону земель» (в редакції чинній на момент укладення Договору) власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ.

Цільове призначення земельної ділянки - це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення (ст. 1 Закону України «Про землеустрій»).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення. Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим (частини 1, 3 ст. 19 ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За змістом ч. 5ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, установлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу.

Наведений правовий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01.06.2021 у справі № 925/929/19 (п.29).

Земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені в Класифікації видів цільового призначення земель (подібний правовий висновок наведений в постановах Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 468/1498/17-ц, від 21.06.2022 у справі № 912/1520/21, від 16.11.2022 у справі № 914/291/22).

Визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання урегульовані ст. 22 ЗК України, за змістом якої землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, в тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (частина 1); до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо) (частина 2 в редакції, чинній на час укладення договору оренди землі від 28.05.2020).

За ч. 3 ст 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються в власність та надаються в користування, зокрема: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У статтях 31, 33-37 ЗК України визначені види використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема для фермерського господарства, для ведення особистого селянського господарства, для сінокосіння і випасання худоби, для ведення індивідуального або колективного садівництва, для городництва, для ведення підсобного господарства.

За змістом статті 34 ЗК України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Системний аналіз положень наведених норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо. Проте, за приписами частини 5 статті 20, статті 34 ЗК України земельна ділянка для сінокосіння і випасання худоби може використовуватися лише у межах цього виду використання, отже, за умови передачі в оренду земельної ділянки, що за видом використання належить до пасовищ, орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку виключно для сінокосіння і випасання худоби, тобто в межах виду користування (аналогічні за змістом висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, у постановах Верховного Суду: від 30.07.2024 у справі № 917/14/22, від 16.11.2022 у справі № 914/291/22, від 28.01.2019 у справі № 473/4413/17, від 12.12.2019 у справі № 904/1054/19, від 22.01.2020 у справі № 468/1498/17-ц).

Отже, зазначені норми права розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель. Зміна цільового призначення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на іншу категорію цільового призначення здійснюється за погодженими проектами землеустрою щодо їх відведення. При цьому такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення (землі сільськогосподарського призначення) чинним законодавством не передбачено.

Разом із тим користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення повинні використовувати такі земельні ділянки відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані їм власником.

Відповідно до переліку угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь, що затверджений постановою КМУ «Про порядок ведення державного земельного кадастру» від 17.10.2012 № 1051 до групи « 001» відновиться «Рілля». Група включає сільськогосподарські угіддя, які систематично обробляються і використовуються під посіви сільськогосподарських культур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари та парники, оранжереї і теплиці. До ділянок ріллі не належать сіножаті і пасовища, що розорані з метою їх докорінного поліпшення і використовуються постійно під трав`яними кормовими культурами для сінокосіння та випасання худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви.

До групи угідь « 002» підгрупи « 01» віднесено сіножаті, що включають сільськогосподарські угіддя, які систематично використовуються для сінокосіння, до яких потрібно включати рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки.

Пасовища віднесено до групи угідь « 002» підгрупи « 02», що включають сільськогосподарські угіддя, які систематично використовуються для випасання худоби, рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки.

Тобто використання угідь сіножаті та пасовища в якості ріллі для вирощування сільськогосподарської культури соняшнику, суперечить виду використання, який визначений у Переліку угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь.

Окрім цього, в постанові пленуму Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі №6-32цс15 надано роз`яснення, що відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Аналогічна позиція висвітлена у Постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 904/1054/19.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, в даному випадку у договорі оренди земельної ділянки.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0180; :01:001:0178; :02:002:0109; :02:005:0053; :02:010:0085; :01:005:0092 за своїм цільовим призначенням належать до земель сільськогосподарського призначення, за видом використання згідно договору оренди землі від 03.11.2008 та витягу з Державного земельного кадастру є сіножаттю та пасовищем, вид її використання (вид угідь) не змінювався.

До складу земель сільськогосподарського призначення, як вже вказувалось вище, належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя, які складаються з ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелог (ч. 2 ст. 22 Земельного кодексу України).

Отже, юридичні та фізичні особи можуть отримувати у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, в тому числі, землі, які належать до сіножатей та пасовищ, але використовувати їх відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані у користування власником.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Договору ТОВ «СК-Агро» надано у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які за видом використання належить до сіножатей та пасовищ, призначених виключно для сінокосіння та випасання худоби, проте відповідач здійснив розорювання та засадження орендованих земельних ділянок (сіножатей та пасовищ) сільськогосподарською культурою «соняшник».

Вказане підтверджується досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні від 26.07.2022 за ч. 1 ст. 197-1 КК України (протоколи огляду від 03.08.2022 та від 08.08.2023), проведеними комісією Синівської сільської ради перевірками дотримання вимог земельного законодавства щодо земельних ділянок та висновком експерта №СЕ-19/119-23/940-ДЗ від 20.04.2023 зміст яких досліджений вище.

Слід окремо зауважити на тому, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач не оспорював факт розорення ним земельних ділянок, тобто використання спірних земельних ділянок, як ріллі, про що свідчить те, що відповідач звертався до позивача з листами про надання дозволу на розробку проектів землеустрою з метою зміни угідь з сіножатей та пасовищ на ріллю, а також тим, що саме з огляду на дії відповідача змінено вид угідь на частині спірних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі із сіножатей на ріллю.

При цьому колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на неприпустимість таких доказів як таких, які були одержані з порушенням вимог КПК України та, з вказаного приводу, зазначає наступне.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ч.ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 ГПК України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. (ст. 78 ГПК України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборони щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12. 2022 у справі № 477/2330/18).

Частиною 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Статтею 87 КПК України також визначені критерії за яких суд має визнати докази неприпустимими.

Колегія суддів зазначає про те, що наведені апелянтом недоліки наданих прокурором доказів не відповідають наведеним у ст. 87 ГПК України критеріям за яких суд має визнати докази неприпустимими.

Частиною 1 ст. 222 КПК України передбачено, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Отже, ст. 222 КПК України встановлює недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування без отримання дозволу.

З матеріалів справи слідує, що дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000138 наданий на підставі постанов прокурора у кримінальному провадженні начальника Липоводолинського відділу роменської окружної прокуратури Лук`яненко Ю.В. від 15.05.2023 та від 11.08.2023. При цьому у цих постановах зазначено, що дозвіл наданий для пред`явлення прокурором позов в інтересах держави в особі позивача до відповідача про розірвання Договору та зобов`язання повернути земельні ділянки.

Оскільки позовна заява підготовлена та подана прокурором, дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування наданий саме прокурору для розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування (ч. 1 ст. 214 КПК України).

Отже, постанова керівника органу прокуратури про призначення прокурора у кримінальному провадженні є процесуальним документом у досудовому розслідуванні.

Оскільки відповідно до приписів ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора, колегія суддів вважає, що постанови про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000138 винесені саме прокурором, визначеним керівником органу прокуратури у цьому кримінальному провадженні, а як позов у цій справі, так і дозвіл на розголошення відомостей надані одним і тим же органом Роменською окружною прокуратурою, колегія суддів дійшла висновку про правомірність використання таких дозволів саме у цій справі.

За наведених обставин, відсутні підстави для висновку про те, що докази, отримані з матеріалів досудового розслідування та використані у господарському провадженні, були отримані у незаконний спосіб, та є недопустимими.

Те, що кримінальне провадження в рамках якого складено протоколи та проведено експертизу припинено вказаних вище висновків не спростовує та не може вважатися підставою для визнання таких доказів неналежними та недопустимими.

Також слід зауважити на наступному.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що, наявними у матеріалах справи доказами у їх сукупності з більшою ймовірністю підтверджується те, що має місце використання відповідачем орендованих земельних ділянок з порушенням умов режиму використання, а саме використання земель як ріллі при тому, що видом її використання є сіножаті та пасовища та, відповідно, спростовуються твердження апелянта про те, що надані прокурором докази не є належними та допустимими.

В свою чергу, як вірно зауважено судом першої інстанції:

- необхідність дотримання обмежень щодо розорювання земель, а також створення, збереження та відновлення сіножатей та пасовищ відповідно до науково обґрунтованих показників з урахуванням регіональних особливостей та природно-кліматичних умов, передбачена Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року», Стратегією удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413, Національним планом дій щодо боротьби з деградацією земель та опустелюванням, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 271-р;

- діяльність відповідача щодо розорювання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які за своїми характеристиками відноситься до сіножатей та пасовищ, є такою, що порушує встановлені законодавством та договором вимоги використання орендованих земельних ділянок.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач отримав спірні ділянки для пасовища та сіножаті, на яких міг здійснювати товарне сільськогосподарське виробництво, але в порушення умов Договору використовував їх як ріллю, здійснивши розорювання та засадження вказаних земель сільськогосподарською культурою «соняшник», чим порушив умови користування земельними ділянками, які визначені в п. 17 Договору (дотримуватись вимог протиерозійної організації території), що є підставою для розірвання Договору та повернення спірних земельних ділянок їх власнику Синівській сільській раді.

При чому те, що вказані порушення були встановлені не щодо всіх земельних ділянок, які були передані в оренду за Договором, в розумінні положень чинного законодавства не свідчить про відсутність підстав для розірвання Договору оскільки не спростовують істотність порушення відповідачем умов такого правочину.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги про розірвання Договору та зобов`язання відповідача повернути Синівській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:002:0109, :01:001:0178, :01:001:0180, :02:010:0085, :02:005:0053, :02:010:0086, :02:009:0071, :02:004:0169, :02:004:0166, :01:004:0203, :01:005:0100, :02:005:0055, :02:005:0054, :02:004:0168, :02:004:0167. Рішення суду першої інстанції про задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2023 у справі № 920/688/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-АГРО» на рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2023 у справі № 920/688/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 23.04.2023 у справі № 920/688/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 17.04.2025

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко