ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2025 р.

м. Київ

Справа № 911/627/25

Суддя Черногуз А.Ф. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко-Нафта" (м. Черкаси, вул. Надпільна, буд.248/А, офіс 416, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛД-Агрологістика» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Ботанічна, буд. 1/5, )

про стягнення штрафних санкцій та втрат від інфляції,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області через систему електронний суд надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко-Нафта" до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛД-Агрологістика» про стягнення штрафних санкцій в розмірі 75754,63 грн та 40123,91 грн втрат від інфляції за договором поствки нафтопродуктів №9 від 02.02.2024 у зв`язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди затвердженої Господарським судом Київської області у справі №911/1567/24.

Господарський суд ухвалою від 26.02.2025 відкрив провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Ухвалу про відкриття провадження було направлено сторонам, позивачу в електронний кабінет, відповідачу поштовим відправленням №277 за адресою реєстрації. Вказане поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою поштового оператора «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач не виконав обов`язку щодо реєстрації електронного кабінету.

Суд констатує, що за час перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк. Незважаючи на закінчення строку на подання відзиву, відповідач також не звертався до суду з заявами про поновлення чи продовження строку на подання відзиву, не подавав жодних інших письмових клопотань, що пов`язані з розглядом спору, не надавав до суду заперечень та доказів, які б мали на меті спростувати вимоги позивача. Відповідач не проявив бажання ані ознайомитися з матеріалами справи, ані подати заяви про визнання ним тих чи інших обставин спору. Таким чином вбачається, що відповідач не скористався можливістю доступу до правосуддя.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки сторонам було надано всі можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав та достатньо часу для наповнення справи доказовою базою.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 75754,63 грн та 40123,91 грн втрат від інфляції за невиконання грошового зобов`язання за договором поставки нафтопродуктів №9 від 02.02.2024 у зв`язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди затвердженої Господарським судом Київської області у справі №911/1567/24.

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Як визначено статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 11 ЦК України закріплено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 ГК України є господарський договір.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до статей 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Позивач звертав увагу суду на те, що між ним та відповідачем було укладено договір поставки нафтопродуктів №9, що датований 02.02.2024.

В силу статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами.

Судом встановлено, що згідно преамбули договору позивач виступав в цих відносинах постачальником, а відповідач покупцем.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 1.1 договору визначено, що постачальник зобов`язується поставляти, організовувати та забезпечувати заправку паливно-мастильними матеріалами автотранспорту покупця, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати відпущені паливно-мастильні матеріали.

Відпуск ПММ здійснюється у мережі автозаправних станцій «Укрнафта» (п.1.2). Асортимент, кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю ПММ визначаються у рахунку-фактурі (п.1.3). Розрахунки за відпущені через роздрібну мережу АЗС ПММ за цим договором здійснюються виключно у безготівковій формі із застосуванням електронної паливної картки (смарт-картка) грошова (п.1.4, 1.4.1)

Згідно п. 2.1.1 договору покупець перераховує у безготівковому вигляді грошові кошти в якості оплати за ПММ на банківський рахунок постачальника протягом семи (7) банківських днів з моменту отримання ПММ згідно належним чином оформлених чеків, накладних та у розмірі, вказаному у рахунках-фактурах відповідно до фактично поставленого обсягу ПММ.

У пункті 2.1.8 закріплено, що постачальник до 5 числа місяця наступного за звітним видає покупцю видаткову накладну на кількість і суму отриманих ПММ.

Відповідно до п. 2.1.9 видаткові накладні та інші документи первинного бухгалтерського обліку не підписані покупцем протягом 10 днів з дати отримання, або ж з дати повернення поштового відправлення, в разі якщо покупець забрав цінний лист з вкладенням з видатковими накладними з відділення поштового оператора, підписані лише стороною постачальника, вважається належно оформленими, вірним та мають юридичну силу.

Пунктом 2.1.11 сторони погодили, що видаткові накладні за товари або послуги, отримані за договором, можуть бути надані в електронному вигляді за допомогою програмного забезпечення «M.E.DocIS», складені згідно з чинним законодавством про електронні документи, електронний документообіг і електронний цифровий підпис, із заповненням усіх обов`язкових реквізитів і накладенням електронного цифрового підпису уповноваженої особи і печатки.

Відповідно до п. 3.1 договору датою поставки нафтопродуктів та/або інших товарів, послуг вважається дата їх одержання на АЗС постачальника, яка зазначена в контрольному сліпі (чеку) за кожну операцію.

У пункті 5.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення терміну оплати за цим договором покупець виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожен день такого прострочення.

Позивачем долучені до справи як докази поставки нафтопродуктів наступні документи:

- Договір №9 поставки нафтопродуктів 02.02.2024 - підписаний обома сторонами;

- акт прийому-передачі паливних карт від 02.02.2024 до договору №9 від 02.02.2024 (за актом передано 6 паливних карт) - підписаний обома сторонами;

- акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.24 по 30.04.24, підписаний електронним цифровим підписом лише з боку позивача з відомостями про доставку контрагенту.

- Видаткова накладна №ВН-000000534 від 15.04.2024 на суму 38025 грн, що підписана електронними цифровими підписами позивача та відповідача

- Зведена таблиця господарських операцій за період співпраці сторін ТОВ «Віко-Нафта» та ТОВ «Агрологістика» від 06.02.2024 по 15.04.2024, яка не підписана ні позивачем ні відповідачем, а відтак не є документом, що має якусь доказову силу.

Також до позову долучено копію позовної заяви позивача до відповідача від 17.06.2024, копію мирової угоди від 01.08.2024 у справі №911/1567/24, копію ухвали від 02.09.2024 у справі №911/1567/-24 про затвердження мирової між позивачем та відповідачем.

З відомостей наведених позивачем в позовний заяві вбачається, що відповідач не виконав умови мирової угоди у справі №911/1567/24, за наслідком чого позивач передав її на виконання до приватного виконавця.

Крім того невиконання умов мирової угоди відповідачем стало підставою для звернення з даним позовом, позаяк в межах справи №911/1567/24 питання щодо стягнення пені та інфляційних втрат за порушення грошових зобов`язань за договором №9 від 02.02.2024 не заявлялись і зобов`язання не заявляти їх були взяті позивачем в межах мирової угоди, за умови виконання відповідачем умов мирової угоди.

Суд зазначає, що в силу положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Вбачається, що в межах даного провадження позивачем заявлено лише вимоги про стягнення пені та втрат від інфляції за порушення грошових зобов`язань за договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України, відтак, обмеження нарахування шістьма місяцями відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України до процентів річних та інфляційних втрат не застосовується.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд констатує, що зі змісту розрахунку викладеного в позовній заяві вбачається, що позивач нараховує пеню та інфляційні втрати на суму боргу 341 436,7 грн за період з 16.04.2024 по 30.01.2025.

Позивач стверджує, що оскільки видаткова накладна від 15.04.2024 №ВН-000000534 була направлена відповідачу 15.04.2024 то в силу положень п.2.1.1 договору позивач вважає, що датою початку прострочення відповідачем оплати є 16.04.2024.

Водночас, дана позиція позивача є хибною оскільки згідно п. 2.1.1 договору покупець перераховує у безготівковому вигляді грошові кошти в якості оплати за ПММ на банківський рахунок постачальника протягом семи (7) банківських днів з моменту отримання ПММ згідно належним чином оформлених чеків, накладних та у розмірі, вказаному у рахунках-фактурах відповідно до фактично поставленого обсягу ПММ.

Отже в контексті п. 2.1.1 договору прострочення оплати відповідачем за видатковою накладною від 15.04.2024 №ВН-000000534 на суму 38025 грн настало з 23.04.2024, а не з 16.04.2024. Відтак, можливий період нарахування пені за означеною накладною починається саме з 23.04.2024 року.

Крім того, суд також констатує, що встановити момент настання прострочення по оплаті решти поставок, які входять за твердженням позивача в загальну суму боргу 341 436,7 грн, у суду немає можливості з підстав того, що позивач не надав суду інших первинних документів у розумінні п. 2.1.1 договору - належним чином оформлених чеків та накладних.

Наданий позивачем акт звірки, який направлений відповідачу проте не підписаний відповідачем, не є первинним бухгалтерським документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» ні за формою, ні за змістом, а відтак не може бути доказом щодо розміру, підстав та моменту виникнення боргу. На вказаній позиції неодноразово наголошував Верховний Суд.

Крім того не може суд також визнати вказаний акт таким, що є погоджений сторонами в порядку положень п. 2.1.9 договору, оскільки вказаний пункт договору стосується лише первинних бухгалтерських документів, яким акт звірки не є.

Також суд наголошує на тому, що факт укладення мирової угоди в межах справи №911/1567/24 щодо суми основного боргу 341 436,7 грн не дає суду можливості встановити початок перебігу строку прострочення за кожною з поставок, борг за якими включено в цю суму заборгованості, позаяк в ухвалі від 02.09.2024 у справі №911/1567/24 про затвердження мирової угоди не наведено відомостей про первинні документи якими були оформлені поставки продукції, борг за якими в загальному розмірі 341 436,7 грн був визнаний відповідачем в межах мирової угоди станом на день її підписання 01.08.2024.

Суд звертає увагу на те, що виходячи зі місту і тлумачення п. 5.2 договору до правовідносин сторін щодо нарахування пені має застосовуватись положення частини 6 статті 232 ГК України.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що вказана норма ГК містить чітке визначення моменту від якого відраховується можливий для нарахування шестимісячний строк від дня, коли таке зобов`язання мало б бути виконане. Формулювання пункту п. 5.2 договору не може трактуватися, як виключення наведених у частині 6 статті 232 ГК України граничних строків нарахування пені, оскільки конкретних погоджень цього не наводиться, як і відсутнє посилання на вказану статтю, що нівелює можливість не брати її до уваги та не застосовувати до спірних правовідносин.

Договір не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначення "до дати фактичного виконання", тощо. Умова, передбачена пунктом 5.2 не є такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд. Так, у пункті 7.15 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.03.2021 у справі № 910/17317/17 вказано, що вказівка на те, що пеня нараховується за кожний день прострочення, не є встановленням іншого строку, ніж визначено частиною шостою статті 232 ГК України.

Відтак, оскільки судом встановлено, що строк нарахування пені в межах правовідносин сторін за договором №9 поставки нафтопродуктів від 02.02.2024 в силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України обмежується шести місяцями з моменту виникнення прострочення та для перевірки правильності нарахування заявленого до стягнення розміру пені суду мали бути надані всі первинні документи, що стосуються поставок, борг за якими був включений позивачем у загальну суму боргу 341 436,7 грн, чого позивачем зроблено не було.

З цих підстав суд констатує, що єдиною поставкою за якою судом може бути здійснена перевірка правильності періоду та суми нарахування пені є поставка за накладною від 15.04.2024 №ВН-000000534 на суму 38025 грн, копія якої надана позивачем до позову.

Тож суд здійснив власний розрахунок пені у шестимісячний строк з моменту виникнення обов`язку сплатити за накладною від 15.04.2024 №ВН-000000534 на суму 38025 грн та встановив, що за період з 23.04.2024 по 23.10.2024 загальна сума пені, що можлива до стягнення за цією накладною становить 5030,52 грн.

Щодо решти вимог про стягнення пені суд відмовляє з підстав того, що позивач не наддав суду первинних документів щодо решти поставок включених в загальну суму боргу, а відтак суд позбавлений можливості визначити правильний період нарахування та суму пені з огляду на те, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення частини 6 статті 232 ГК України.

Що стосується вимог позивача про нарахування інфляційних втрат в порядку положень ст. 625 ЦК України суд зазначає, що на визначення моменту виникнення права на таке нарахування так само впливає неподання позивачем суду первинних документів щодо решти поставок включених в загальну суму боргу. Дана обставина унеможливлює встановлення судом моменту початку прострочення, а відтак і моменту виникнення права на нарахування втрат від інфляції по всім поставкам включеним позивачем у загальну суму боргу, окрім поставки за накладною від 15.04.2024 №ВН-000000534 на суму 38025 грн, копія якої надана позивачем до позову.

Так, як було встановлено вище, прострочення оплати за накладною від 15.04.2024 №ВН-000000534 на суму 38025 грн настало 23.04.2024.

Водночас, враховуючи те, що у справі №911/1567/24 між позивачем та відповідачем було затверджено мирову угоду підписану сторонами 01.08.2024, у якій відповідач станом на 01.08.2024 визнав існування основного боргу в розмірі 341 436,7 грн, суд констатує, що за таких обставин суд може стягнути інфляційні втрати нараховані на всю суму боргу визнану відповідачем починаючи саме з дня визнання боргу підписанням мирової угоди з 01.08.2024.

Оскільки період нарахування втрат від інфляції заявлений позивачем поширюється і на 01.08.2024 то суд вважає за можливе покладення на відповідача обов`язку сплатити втрати від інфляції, що виникли в період з 01.08.2024 по 30.01.2025, що входить до заявленого в позові періоду.

Так, за розрахунком суду втрати від інфляції, що виникли в період з 01.08.2024 по 30.01.2025 нараховані на суму основного боргу в розмірі 341 436,7 грн становлять 29683,55 грн.

При цьому судом також додатково розраховано втрати від інфляції за період з 23.04.2024 по 01.08.2024 за прострочення оплати за накладною від 15.04.2024 №ВН-000000534 на суму 38025 грн (після 01.08.2024 сума цієї накладної вже врахована в розрахунку втрат від інфляції на всю суму боргу). За розрахунком суду розмір означених інфляційних втрат склав 1069,72 грн.

Таким чином, загальний розмір втрат від інфляції, які підлягають до стягнення в межах даного провадження складає 30753,27 грн.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи, що у відсотковому відношенні судом було задоволено лише 30,88% заявлених вимог позивача, та враховуючи що позивачем при оплаті судового збору не було враховано понижуючий коефіцієнт 0.8, суд покладає до стягнення на відповідача 748,03 грн витрат зі сплати судового збору.

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛД-Агрологістика» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Ботанічна, буд. 1/5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко-Нафта" (м. Черкаси, вул. Надпільна, буд.248/А, офіс 416, ) 5030,52 грн пені та 30753,27 грн втрат від інфляції за порушення грошових зобов`язань за договором №9 поставки нафтопродуктів від 02.02.2024 та 748,03 грн витрат зі сплати судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 24.04.2025.

Суддя А.Ф. Черногуз