ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2025 року м.Дніпро Справа № 912/1769/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач )

суддів: Чус О.В., Дарміна М.О.

секретар судового засідання: Карпенко А.С.

представники сторін:

від позивача: Момот О.М.

від позивача: Вірчак В.Г.

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

в режимі відеоконференції апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "НОВААГРО"

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 р.

( суддя Коваленко Н.М., м. Кропивницький, повний текст рішення складено 07.11.2024 р.)

у справі

за позовом

Головного управління ДПС у Кіровоградській області,

м. Кропивницький

до відповідача -1:

Фермерського господарства "Колос Агрогруп",

м. Кропивницький

до відповідача -2:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "НОВААГРО",

м. Харків

про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Головне управління ДПС у Кіровоградській області звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до ФГ "Колос Агрогруп" та ТОВ "ТБ "НОВААГРО", про визнання договорів поставки № Д250221В від 25.02.2021 р., № Д220221В від 22.02.2022 р. та № Д210221В від 21.02.2021 р., укладені між ФГ "Колос Агрогруп" та ТОВ "Торговий Будинок "НОВААГРО" недійсними.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 р. у справі № 912/1769/24 позов задоволено повністю. Визнано недійсними договори поставки № Д210221В від 21.02.2021 р., № Д220221В від 22.02.2021 р. та № Д250221В від 25.02.2021 р., укладені між Фермерським господарством "Колос Агрогруп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "НОВААГРО". Стягнуто з Фермерського господарства "Колос Агрогруп" на користь Головного управління ДПС у Кіровоградській області 3 633,60 грн судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "НОВААГРО" на користь Головного управління ДПС у Кіровоградській області 3 633,60 грн. судового збору.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, через систему " Електронний суд", до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "НОВААГРО", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 р. у справі № 912/1769/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з висновком господарського суду, що господарські операції між ТОВ «ТБ «НОВААГРО» та ФГ «КОЛОС АГРОГРУП» за договорами поставки № Д210221В від 21.02.2021 р., № Д220221В від 22.02.2021 р. та № Д250221В від 25.02.2021 р. мали безтоварний характер, та були спрямовані на отримання неправомірної податкової вигоди, що є підставою для визнання Договорів недійсними на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України. Оскільки виконання договору не відбулось, суд дійшов висновку про відсутність необхідності застосовувати двосторонню реституцію.

Водночас, на думку Скаржника, ГУ ДПС у Кіровоградській області безпідставно вважає, що договори поставки укладені між ФГ «КОЛОС АГРОГРУП» та ТОВ «ТБ «НОВААГРО» підлягають визнанню недійсними з огляду на безтоварність господарських операцій за цими договорами, та спрямованість умислу сторін на отримання неправомірної податкової вигоди.

При цьому Скаржник зазначає, що сукупна вага товару, який перевозився за наведеними товаро-транспортними накладними складає 429,19 тон, Натомість, загальна вага поставленого за всіма спірними Договорами товару складає 1351,82 тон, ( а саме: 483,54 тони - за договором № Д210221В від 21.02.2021 р.; 374,84 тони - за договором № Д2202221В від 22.02.2021 р.; 493,44 тони - за договором № 250221В від 25.02.2021 р.), що підтверджується видатковими накладним, які надані разом із відзивом ТОВ «ТБ «НОВААГРО» на позовну заяву. Отже, обсяг доказів, на підставі яких судом було визнано недійсними Договори поставки не співвідносяться та видається недостатнім із загальною вагою перевезеного соняшника за такими Договорами. Таким чином, недоліки ТТН на які посилався Позивач не можуть бути підставою для визнання недісними договорів поставки.

Скаржник наголошує на тому, що інформація зазначена в листі Держпродспоживслужби надана станом на 02.01.2024 р., а Витяг з нерухомості сформований станом на 17.01.2024 р., при цьому господарські операції між ФГ «КОЛОС АГРОГРУП» та ТОВ «ТБ «НОВААГРО» мали місце взимку 2022 року. Відповідно до п. 1.1. Договорів, соняшник що поставлявся, був врожаю 2020 року. Таким чином, судом не було належним чином надано оцінку поданим доказам, а надані Позивачем докази не доводять безтоварність господарських операцій за оскаржуваними договорами.

Скаржник зазначає, що ТОВ «ТБ «НОВААГРО» було надано до суду докази ланцюга господарський операцій проведених ТОВ «ТБ «НОВААГРО» щодо придбання у ФГ «КОЛОС АГРОГРУП» соняшника, його переробки та подальшого продажу третім особами. При цьому, сукупність доказів стосовно приймання Товару, його переробки та подальшу реалізацію переробленої продукції третім особам свідчить про реальність операції та відсутність підстав для визнання договорів недійними.

Крім того, ТОВ «ТБ «НОВААГРО» вважає, що Позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки звернувся до суду з вимогою про визнання договорів недійсним без застосування наслідків його недійсності. Позовні вимоги про визнання недійсними правочинів зумовлюють необхідність застосування наслідків недійсності таких Договорів. Натомість, така вимога не була заявлена Позивачем, а отже суд першої інстанції мав відмовити в задоволені позовної заяви. Більше того, ТОВ «ТБ «НОВААГРО» зауважує, що визнання недійсними оскаржуваних договорів не призведе до відновлення порушеного права, за захистом якого звернувся Позивач. Оскільки визнання недійсним вже виконаного договору призведе до зменшення як податкового кредиту ТОВ «ТБ «НОВААГРО», так і до зменшення податкових зобов`язань ФГ «КОЛОС АГРОГРУП».

На переконання Скаржника у Позивача відсутнє порушене право, що є необхідною умовою для звернення до суду із позовною вимогою про визнання недійсним договору ( оскільки Позивач не є стороною правочинів ) та відсутність такого порушеного права визначається самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Однак, Позивачем не було доведено, яке саме цивільне право або інтерес Головного управління ДПС у Кіровоградській області порушено, що визначається самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Відтак, на думку Скаржника, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи; визнав встановленими обставини, які не були доведені Позивачем; дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи; неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Головного управління ДПС у Кіровоградській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Позивач зазначає, що договори поставки № Д250221В від 25.02.2021 р., № Д220221В від 22.02.2021 р. та № Д210221В від 21.02.2021 р., укладені між ФГ «КОЛОС АГРОГРУП» та ТОВ «Торговий Будинок «НОВААГРО» підлягають визнанню недійсними з огляду на невідповідність інтересам держави і суспільства, оскільки має місце безтоварність господарських операцій з формальним складенням первинних документів, метою укладання яких є формування безпідставної податкової вигоди іншим суб`єктам господарювання.

Крім того, у відзиві Головне управління ДПС посилається на те, що при розгляді справи, акцентувалася увага не на недоліках в товарно-транспортних накладних, а на їх недостовірності ( підробці ). Внесення ФГ «Колос Агрогруп» недостовірних відомостей до первинних документів, вказує на відсутність факту перевезення як господарської події та відповідно свідчить про відсутність факту поставки соняшнику українського походження врожаю 2020 року на адресу ТОВ «Торговий Будинок «НОВААГРО». Інформація від Регіонального сервісного центру РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області підтверджує, що зазначені в товарно-транспортних накладних дані щодо транспортних засобі ( перевізників ) є недостовірними.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що переробка насіння соняшника, в даній справі не є предметом та ключовим моментом, оскільки податковий орган наполягає на тому, що насіння соняшнику українського походження 2020 року врожаю, взагалі ФГ «Колос Агрогруп» на адресу ТОВ «ТБ «НОВААГРО» не поставлявся. Крім цього, неможливість вирощування власної продукції ФГ «Колос Агрогруп», підтверджується відсутністю у даної юридичної особи відповідних ресурсів та земельних ділянок, які необхідні для вирощування соняшнику.

Позивач також вказує на те, що у разі набрання рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 р. законної сили, податковий орган матиме законні підстави звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення, прийнятого 25.07.2022 р. в справі № 520/990/22, за нововиявленими обставинами. Обґрунтуваннями такої заяви будуть саме підстави визнання договорів поставки, укладених між ФГ «Колос Агрогруп» та ТОВ «ТБ «НОВААГРО», недійсними.

Крім того, Головне управління зазначає про те, що ФГ «Колос Агрогруп» та ТОВ «Торговий Будинок «НОВААГРО» усвідомлювали протиправність укладених угод і суперечність їх мети інтересам держави та суспільства і прагнули настання протиправних наслідків ( отримання незаконної податкової вигоди ). ФГ «Колос Агрогруп» частково було доведено свій умисел на безпідставне формування податкового кредиту та зареєстровано за оспорюваними договорами податкові накладні № 28 від 25.02.2021 р., № 29 від 25.02.2021 р., № 30 від 26.02.2021 р., № 31 від 26.02.2021 р.та № 32 від 27.02.2021 р. в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивач наголошує, що з`ясовано формальне укладання договорів поставки, які не мали реального характеру, оскільки не підтверджено факт реалізації соняшнику, від ФГ «Колос Агрогруп» на адресу ТОВ «Торговий Будинок «НОВААГРО», що свідчить про те, що правочини між зазначеними контрагентами здійснений без мети настання реальних наслідків.

Від Фермерського господарства "Колос Агрогруп" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Відповідач погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її обґрунтованою.

Зокрема, Фермерське господарство посилається на те, що у Позивача відсутнє порушене право, що є необхідною умовою для звернення до суду із позовною вимогою до господарського суду про визнання недійсним договору ( оскільки Позивач не є стороною правочинів ) та відсутність такого порушеного права визначається самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому, норми КАС регламентують порядок розгляду не просто публічно-правових спорів, а тих з них, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Крім того, Позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки звернувся до суду з вимогою про визнання договорів недійсним без застосування наслідків його недійсності.

Фермерське господарство також вказує на те, що обсяг доказів, на підставі яких судом було визнано недійсними Договори поставки не співвідносяться та видається недостатнім із загальною вагою перевезеного соняшника за такими Договорами. Недоліки ТТН на які посилався Позивач не можуть бути підставою для визнання недійсними договорів поставки.

Відповідач зауважує, що Верховний Суд неодноразово зазначав та зробив висновок, що недоліки оформленні товаро-транспортних накладних не є підставою для визнання господарських операцій нереальними, якщо інші дані свідчать про фактичний рух активів або зміну у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку із його господарською діяльністю ( постанови Верховного Суду від 18.11.2022 р. по справі № 821/2986/15-а, та від 13.11.2023 р. по справі № 380/8731/22 ).

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2024 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді Чус О.В., Дармін М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2024 р. витребувано у Господарського суду Кіровоградської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 912/1769/24. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю"Торговий будинок "НОВААГРО" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 р. у справі № 912/1769/24 відкладено до надходження матеріалів оскарження до суду апеляційної інстанції.

Справа № 912/1769/24 надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2024 р., відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 16.04.2025 р..

Відповідачі не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Від Скаржника надійшла заява про відкладення розгляду апеляційної скаги у зв`язку з тим, що представник Відповідача - адвокат Чоломбитько Ю.О. буде приймати участь в іншому судовому процесі у справі № 611/423/24.

Розглянувши вказане клопотання, судова колегія не знаходить підстав для задоволення даного клопотання з урахуванням такого.

Заявником не наведено достатнього обґрунтування необхідності участі його представника в судовому засіданні ( якщо він вважав таку участь необхідною). При цьому, чинне процесуальне законодавство не визначає пріоритетності одних проваджень перед іншими, тому викладені у клопотанні причини неявки представника Відповідача у судове засідання, є неповажними.

Судом врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Участь представників учасників справи у засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою згідно із законом, не визнавалася вона такою й судом. При цьому, позиція Скаржника достатньо повно викладена в апеляційній скарзі.

Матеріали справи містять обсяг відомостей достатній для розгляду апеляційної скарги й за відсутності представників Відповідачів.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 р., "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 р. зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. "Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ ( &51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

А отже, у зв`язку з недопущенням затягування судового процесу, що може привести до порушення вимог ст. 256 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, та з метою забезпечення дотримання вимог законодавства в частині додержання процесуальних строків відповідно до вимог ст. 273 ГПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників Відповідачів, за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 16.04.2025 р., була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

Між ФГ "Колос Агрогруп" ( Постачальник ) та ТОВ "Торговий будинок "НОВААГРО" ( Покупець ) укладено такі договори:

1) договір поставки № Д210221В від 21.02.2021 р., відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.4. якого Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити соняшник українського походження, врожаю 2020 року ( кількість - 480,000 тн ), на умовах, зазначених у цьому договорі на суму 10 655 078,40 грн. Строк поставки не пізніше 25.02.2021 р.. У п. 2.3. Договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах - СРТ за адресою (склад ТОВ АПК "НОВААГРО" (Харківська обл., Харківський р-н, смт Васищево, вул. Овочева, 13) у відповідності до правил Інкотермс-2010;

2) договір поставки № Д220221В від 22.02.2022 р., відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.4. якого Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити соняшник українського походження, врожаю 2020 року ( кількість - 430,000 тн ), на умовах, зазначених у цьому договорі на суму 9 724 020,00 грн. Строк поставки не пізніше 28.02.2021 р.. У п. 2.3. Договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах - СРТ за адресою (склад ТОВ АПК "НОВААГРО" ( Харківська обл., Харківський р-н, смт Васищево, вул. Овочева, 13 ) у відповідності до правил Інкотермс-2010;

3) договір поставки № Д250221В від 25.02.2021 р., відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.4. якого Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити соняшник українського походження, врожаю 2020 року, ( кількість - 493,440 тн ), на умовах, зазначених у цьому договорі на суму 11 404 385,28 грн. Строк поставки не пізніше 28.02.2021 р.. У п. 2.3. Договору передбачено, що передача права власності від Постачальника до Покупця на складі Постачальника за адресою: Харківська область, Дворічанськин р-н, смт Дворічна шляхом надання Продавцем товару в розпорядження Покупця на складі Продавця на базисі поставки для подальшого вивезення товару автотранспортом за рахунок Постачальника.

На підтвердження виконання умов Договорів ФГ "Колос Агрогруп" надано такі первинні документи: - видаткові накладні: за договором № Д210221В від 21.02.2021: № 30 від 21.02.2021 на суму 2 636 687,94 грн, № 31 від 22.02.2021 на суму 1 890 388,49 грн, № 32 від 23.02.2021 на суму 1 335 880,45 грн, № 33 від 24.02.2021 на суму 2 716 157,06 грн, № 34 від 25.02.2021 на суму 2 154 545,64 грн; за договором № Д220221В від 22.02.2021: № 35 від 25.02.2021 на суму 1 454 563,36 грн, № 36 від 26.02.2021 на суму 6 470 907,31 грн, № 37 від 27.02.2021 на суму 2 005 904,38 грн; за договором № Д250221В від 25.02.2021: № 39 від 26.02.2021 на суму 11 404 385,28 грн; - товарно-транспортні накладні, долучені до матеріалів справи; - виписки по особовому банківському рахунку на підтвердження оплати за товар.

Однак, за твердженням Головного управління ДПС у Кіровоградській області, первинні документи за спірними Договорами не відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", оскільки складені не за результатом реальної господарської операції. Позивач вважає, що мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів, метою укладання яких є формування безпідставних податкових вигоди іншим суб`єктам господарювання. Тому, за доводами Позивача спірні Договори підлягають визнанню недійсними з огляду на невідповідність інтересам держави і суспільства.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

Судове рішення мотивоване доведеністю Позивачем, що укладені Договори не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Так, з огляду на досліджені обставини та докази, прослідковуються дії відповідачів, спрямовані на отримання незаконної податкової вигоди, які відповідно суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності, так і в податкових правовідносинах. При цьому, судом було враховано, що в даному випадку наслідки за спірними правочинами не настали, тому позов про визнання договорів недійсними є ефективним способом захисту.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У ст. 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи ст. 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору ( такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 ).

Відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Контролюючими органами є податкові органи ( підпункт 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України ).

За приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина 3 ст. 228 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.

Верховний Суд зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману ( до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова від 31.03.2021 р. у справі № 201/2832/19).

Виходячи з системного тлумачення наведених положень, вбачається, що контролюючі органи законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201, пункту 187.1 ст. 187 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 25.07.2022 р. у справі № 520/990/22 визнав протиправними та скасував рішення комісії Головного управління ДПС у Харківській області № 3528699/42709899 від 15.12.2021, № 3528697/42709899 від 15.12.2021, № 3528695/42709899 від 15.12.2021, № 3528696/42709899 від 15.12.2021, №3528698/42709899 від 15.12.2021, якими відмовлено в реєстрації податкових накладних. Зобов`язав Державну податкову службу України здійснити реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, виписаних ФГ "Колос Агрогруп", № 31 від 26.02.2021, № 29 від 25.02.2021, № 30 від 26.02.2021, № 32 від 27.02.2021, № 28 від 25.02.2021 датою подання - 06.10.2021 р..

Під час розгляду адміністративної справи № 520/990/22 за позовом ФГ "Колос Агрогруп" до Головного управління ДПС у Харківській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, адміністративним судом встановлено, що на виконання умов Договорів ФГ "Колос Агрогруп" складено податкові накладні: № 31 від 26.02.2021 р., № 29 від 25.02.2021 р., № 30 від 26.02.2021 р., № 32 від 27.02.2021 р., № 28 від 25.02.2021 р., які направлено для реєстрації в реєстрі податкових накладних. Однак, за рішеннями комісії Головного управління ДПС у Харківській області № 3528699/42709899 від 15.12.2021 р. ( щодо податкової накладної № 31 від 26.02.2021 р. ), № 3528697/42709899 від 15.12.2021 р., № 3528695/42709899 від 15.12.2021 р., № 3528696/42709899 від 15.12.2021 р. ( щодо податкових накладних № 29 від 25.02.2021 р., № 30 від 26.02.2021 р., № 32 від 27.02.2021 р. ), № 3528698/42709899 від 15.12.2021 р. ( щодо податкової накладної № 28 від 25.02.2021 р. ) відмовлено в реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У вказаному судовому рішенні зазначено, що в даній справі суд не надає оцінку реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки це питання повинно досліджуватись під час здійснення податкового контролю, що відповідно до пункту 61.1 ст. 61 ПК України включає в себе систему заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, зокрема, шляхом здійснення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 24.04.2023 р. залишив без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.07.2022 р. у справі № 520/990/22. Колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що при вирішенні питання про реєстрацію податкових накладних/розрахунку коригування адміністративний суд не досліджує зміст господарських правовідносин, їх реальність тощо. Також колегія суддів звернула увагу на те, що в межах спірних правовідносин приймаючи рішення про реєстрацію розрахунку коригування, контролюючий орган не повинен здійснювати повний аналіз господарських операцій позивача на предмет їх реальності. Змістовна оцінка господарської операції може бути проведена лише за результатом здійснення податкової перевірки, підстави та порядок проведення якої визначено нормами Податкового кодексу України. У свою чергу, при реєстрації податкових накладних фактично проводиться моніторинг операції чи платника податків лише за зовнішніми (формальними) критеріями. Тому і суд за результатами розгляду цієї справи не робить висновків щодо "товарності (реальності)" операцій поставки за участю позивача, а лише оцінює наявність чи відсутність підстав для реєстрації податкової накладної.

У постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2024 р. у справі № 520/990/22 за наслідками апеляційного оскарження ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 р., якою відмовлено у задоволенні заяви Державної податкової служби України про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.07.2022 р. у справі № 520/990/22 за нововиявленими обставинами, колегією суддів звернуто увагу, що в межах справи № 520/990/22 судом не досліджувалось питання реальності господарських операцій між Позивачем та його контрагентом, а вирішувалось питання наявності підстав для реєстрації податкових накладних у розрізі прийнятих Відповідачем рішень про відмову у їх реєстрації, а також підстави віднесення позивача до ризикових платників податків.

Предметом спору є укладені між ФГ "Колос Агрогруп" ( Постачальник ) та ТОВ "Торговий будинок "НОВААГРО" ( Покупець ) договора поставки, відповідно до п. 1.1. яких Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити товар українського походження, врожаю 2020 року, на умовах, зазначених у цьому договорі.

Відповідно до п. 1.5. Договорів Постачальник гарантує, що продукція, яку він реалізує є його продукцією власного виробництва, а сам товаровиробник є сільськогосподарським товаровиробником.

Як слушно зазначив суд першої інстанції, з огляду на предмет Договорів поставки, що є власно вирощеною продукцією ФГ "Колос Агрогруп", то необхідною умовою для підтвердження реальності даних господарських операцій є наявність власної чи орендованої сільськогосподарської техніки.

Разом з тим, відповідно до інформації Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, викладеної у листі № 10.0-057/2/58-24 від 03.01.2024 р., згідно реєстру реєстрації техніки, за ФГ "Колос Агрогруп" на праві власності сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Харківській області не обліковуються.

До того ж, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - юридичної особи за кодом ЄДР 42709899 у власності та/або користуванні ФГ "Колос Агрогруп" відсутні земельні ділянки ( інформаційна довідка №362173789 від 17.01.2024 р. ).

У відповіді ТОВ "Східагроконтракт" на запит №19789/5/20-40-05-07-09 від 09.10.2023 р. ГУ ДПС у Харківській області повідомлено, що з моменту реєстрації підприємства з 07.09.2021 р., ТОВ "Східагроконтракт" не мало жодних господарських взаємовідносин з ФГ "Колос Агрогруп", довгостроковий договір суборенди промислового майданчика та договір складського зберігання газу та нафтопродуктів не укладалися і не підписувалися.

Відповідно до п. 1.1., 2.3. Договорів Постачальник зобов`язується поставити товар на умовах поставки - СРТ за адресою ( склад ТОВ АПК "НОВААГРО" ( Харківська обл., Харківський р-н, смт Васищево, вул. Овочева, 13 ) у відповідності до правил Інкотермс-2010.

На підтвердження поставки соняшнику українського походження 2020 року, надано копії товарно-транспортних накладних щодо перевезення соняшнику на адресу: Харківська область, смт Васищево, вул. Овочева, 13, зокрема, транспортним засобом з номерним знаком: НОМЕР_1 ( ТТН № 235/12 від 26.02.2021 р. та № 227/1 від 26.02.2021 р. ).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.12.2019 р. у справі № 826/16776/18, наявність у платника ПДВ первинних документів, які складені для оформлення операції з постачання, не є безумовною підставою для визнання за платником податку права на податковий кредит. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів.

ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів ( якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах ), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29.04.2021 р. у справі № 810/3713/16.

Відповідно до інформації РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області власником транспортного засобу ЗАЗ 110307-42 з номерним знаком НОМЕР_1 є ОСОБА_1 . У відповіді ОСОБА_1 на запит № 25657/5/20-40-05-07-09 від 13.12.2023 р. ГУ ДПС у Харківській області повідомлено про те, що у період з 2016 по 2023 роки у власності ОСОБА_1 перебувало авто марки ЗАЗ 110307, д.н.з. НОМЕР_1 , яке станом на 18.12.2023 р. продано. При цьому, вказано, що ОСОБА_1 не має відношення до господарських взаємовідносин із ФГ "Колос Агрогруп" та ТОВ "ТБ "НОВААГРО", не володіє інформацією стосовно перевезення соняшнику.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції - у товарно-транспортних накладних № 235/12 від 26.02.2021 р. та № 227/1 від 26.02.2021 р. вказана недостовірна інформація, що у свою чергу спростовує факт перевезення соняшнику вказаним транспортним засобом.

Крім того, господарським судом було враховано інформацію щодо транспортних засобів та їх номерних знаків, зазначених в інших товаро-транспортних накладних, відповідно до якої: 1) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 235/7 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в кількості 30,350 тонн здійснювалось транспортним засобом МАЗ з номерним знаком НОМЕР_2 , проте відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_2 є SKODA OCTAVIA F5, а не МАЗ, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 2) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 235/8 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в загальній кількості 25,8 тонн здійснювалось транспортним засобом МАЗ з номерним знаком НОМЕР_3 , хоча відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_3 є ВАЗ 2101, а не МАЗ, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 3) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 235/12 від 26.02.2021 р. та № 227/1 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в загальній кількості 67,66 тонн здійснювалось транспортним засобом МАН з номерним знаком НОМЕР_1 , хоча відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_1 є ЗАЗ 110307-42, а не МАН, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 4) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 227/9 від 26.02.2021 р. та № 235/10 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в загальній кількості 16 тонн здійснювалось транспортним засобом КАМАЗ з номерним знаком НОМЕР_4 , проте відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_4 є ГАЗ 2705, а не КАМАЗ, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 5) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 227/4 від 26.02.2021 р. та № 228/2 від 27.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в кількості 18,250 тонн та 26,910 тонн відповідно здійснювалось транспортним засобом КАМАЗ з номерним знаком НОМЕР_5 хоча відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_5 є ВАЗ 21011, а не КАМАЗ, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 6) Згідно з інформацією вказаною у ТТН №227/2 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в загальній кількості 29,650 тонн здійснювалось транспортним засобом МАН з номерним знаком НОМЕР_6 , проте відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_6 є OPEL VIVARO, а не МАН, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 7) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 235/16 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в загальній кількості 31,230 тонн здійснювалось транспортним засобом МАН з номерним знаком НОМЕР_7 , хоча відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_7 є SKODA OCTAVIA, а не МАН, як про це вказано в товаро-транспортній накладній; 8) Згідно з інформацією вказаною у ТТН № 227/3 від 26.02.2021 р. вбачається, що перевезення соняшнику в загальній кількості 33,750 тонн здійснювалось транспортним засобом МАН з номерним знаком НОМЕР_8 , проте відповідно до інформації, наявної в РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_8 є RENAULT KANGOO, а не МАН, як про це вказано в товаро-транспортній накладній.

Також, слід зазначити, що відповідно до п. 2.5. Договорів при поставці товару Постачальник зобов`язується надати Покупцю: рахунок-фактуру; податкову накладну; видаткову накладну; посвідчення ( сертифікат ) якості та товар.

При цьому, рахунок-фактуру та посвідчення ( сертифікат ) якості товару суду надано не було.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що інформація від Регіонального сервісного центру РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області свідчить про те, що зазначені в ТТН дані щодо транспортних засобів (перевізників) є недостовірними. Внесення ФГ "Колос Агрогруп" недостовірних відомостей до первинних документів вказує на відсутність факту перевезення як господарської події та відповідно свідчить про відсутність факту поставки соняшнику українського походження врожаю 2020 року на адресу ТОВ "ТБ "НОВААГРО". ФГ "Колос Агрогруп" не здійснено реальних господарських операцій з поставки товару на виконання умов спірних Договорів.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що прослідковуються дії відповідачів, спрямовані на отримання незаконної податкової вигоди, які відповідно суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності, так і в податкових правовідносинах, відповідно укладені Договори не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Щодо доводів Скаржника пов`язаних із неефективністю обраного Позивачем способу захисту, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 р. у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача ( зокрема, на підставі частини 1 ст. 216, ст. 387, частин 1, 3 ст. 1212 ЦК України ).

Частинами першою та другою ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину ( такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 р. у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного Позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 ст. 2 ГПК України. Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 р. у справі № 908/976/19.

Водночас об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2023 р. у справі № 905/77/21 сформувала висновок про те, що: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача."

В даному випадку, задовольняючи позовні вимоги Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання недійсними договорів поставки № Д210221В від 21.02.2021 р., № Д220221В від 22.02.2021 р. та № Д250221В від 25.02.2021 р., укладених між ФГ "Колос Агрогруп" та ТОВ "Торговий будинок "НОВААГРО", судом першої інстанції було вірно враховано, що наслідки за спірними правочинами не настали, тому позов про визнання договорів недійсними є ефективним способом захисту.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "НОВААГРО" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 р. у справі № 912/1769/24 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.04.2025 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін