УХВАЛА

17 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 905/1640/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства ?Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління?

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.01.2025

за позовом Комунального підприємства ?Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління?

до:1) Публічного акціонерного товариства ?Газпром?, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю ?Газпром Капітал?, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація;

3) Міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю ?Газпром Інтернешнл Лімітед?, міський округ міста Калінінград, місто Калінінград, Російська Федерація

про солідарне стягнення компенсації збитків у розмірі 14 436 900,00 євро,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Комунальне підприємство ?Маріупольське трамвайно - тролейбусне управління? (далі - Підприємство, позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства ?Газпром? (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю ?Газпром Капітал? (далі - відповідач 2), Міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю ?Газпром Інтернешнл Лімітед? (далі - відповідач 3) про солідарне стягнення компенсації збитків у розмірі 14 436 900,00 євро, завданих внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, на підставі статей 22, 170, 174, 176, 541, 543, 1166, 1173 Цивільного кодексу України, статті 225 Господарського кодексу України, Закону України ?Про міжнародне приватне право? із застосуванням концепції (доктрини) ?alter ego?.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 30.12.2024 позовну заяву залишено без руху з підстав неподання належних документів, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку та розмірі; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Припис пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України ?Про судовий збір? у цій справі судом першої інстанції визнано таким, що не підлягає застосуванню, оскільки від сплати судового збору у категорії справ про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно звільняються позивачі лише за позовом до держави-агресора і дана норма Закону містить пряме вказання до застосовування і не має розповсюдження до справ за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором, як і таких що замінюють або доповнюють останню).

10.01.2025 Підприємством подано заяву про усунення недоліків, до якої додано клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання позову, мотивоване тим, що за подання позовної заяви до сплати підлягає судовий збір в розмірі 847 840,00 грн (із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору), однак дана сума є надмірною для звичайної господарської діяльності позивача і її сплата може призвести до зупинення такої діяльності; також вказує, що вимога про необхідність сплати судового збору за подання даного позову спростовується як підставами даного позову (відмінні від Російської Федерації відповідачі є ?alter ego? самої Російської Федерації, тобто заподіювачем шкоди), так і висновками про застосування пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України ?Про судовий збір? про звільнення таких позовних вимог від сплати судовим збором.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.01.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Підприємства про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви; позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто позивачу з підстав невиконання вимоги ухвали суду від 30.12.2024, яка є обов`язковою до виконання в частині надання доказів оплати судового збору в сумі 847 840,00 грн (із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору) та відсутності підстав до звільнення позивача від сплати судового збору.

Не погодившись з ухвалою суду про повернення позовної заяви, Підприємство звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, за змістом якої просив означену ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким матеріали справи №905/1640/24 передати для продовження розгляду до господарського суду Донецької області.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначав, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, вказуючи на помилковість висновків суду першої інстанції щодо необхідності сплати судового збору, з огляду на приписи пункту 22 частини 1 статті 5Закону України ?Про судовий збір?. Визначені позивачем співвідповідачі є пов`язаними з російською федерацією особи в контексті доктрини ?alter ego?, тобто є частиною особи - заподіювача шкоди; наразі у такій категорії справ сформована стала судова практика щодо звільнення позивача від сплати судового збору на підставі вказаної норми, яка судом не була врахована. Також зазначав, що господарський суд необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви та не врахував доводів щодо необхідності звільнення позивача від сплати судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що подані заявником документи вказують на погіршення майнового стану Підприємства, проте не свідчать однозначно про позбавлення взагалі можливості сплати судового збору за подання означеної вище позовної заяви, тому за відсутності доказів сплати судового збору, суд першої інстанції обґрунтовано залишив подану позивачем позову заяву без руху, а в подальшому, з огляду на ненадання позивачем суду у визначений строк документів на усунення вказаних в ухвалі суду недоліків позовної заяви, зокрема, доказів сплати судового збору, ухвалою від 20.02.2025 повернув позовну заяву.

Апеляційний господарський суд також зауважив, що Підприємством уже реалізовано право на звернення до суду з позовом з тим самим предметом та з однакових підстав де відповідачем виступала держава-агресор Російська Федерація і щодо такого позову на час вирішення питання про відкриття провадження у даній справі ухвалено рішення від 30.04.2024 у справі №905/129/23 та видано відповідний наказ на його виконання. Тобто, заявник мав право на доступ до суду і у цій справі № 905/1640/24 здійснено запит зміни суб`єктного складу учасників і солідарного стягнення збитків, тому апеляційний суд не вбачає виключності обставин, що зумовлюють зміни процесуального обов`язку, який визначається нормами процесуального закону та Закону України "Про судовий збір".

08.04.2025 (через систему ?Електронний суд?) Підприємство подало до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.01.2025.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (пункт 22 частини 1 статті 5, статтю 8 Закону України "Про судовий збір") та порушили норми процесуального права (частини 4 статті 174 ГПК України).

За наслідками перевірки матеріалів поданої касаційної скарги, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Приписами статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1 статті 4 Закону України ?Про судовий збір).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України ?Про судовий збір? за подання до господарського суду позову немайнового характеру встановлено ставку судового збору у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до господарського суду позову майнового характеру, встановлено ставку судового збору у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства ?Газпром?, Товариства з обмеженою відповідальністю ?Газпром Капітал?, Міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю ?Газпром Інтернешнл Лімітед? компенсації збитків у розмірі 14 436 900,00 євро, завданих внаслідок збройної агресії російської федерації проти України (майновий позов), тому за підрахунком суду першої інстанції, судовий збір за подання позовної заяви повинен становити 847 840,00 грн, проте доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі до позовної заяви не додано, натомість позивач зазначав про необхідність застосування у даному випадку пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України ?Про судовий збір?, а при зверненні з заявою про усунення недоліків позовної заяви просив звільнити його від сплати судового збору.

Пунктом 22 частини 1 статті 5 Закону України ?Про судовий збір? установлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Господарські суди дійшли висновку про відсутність застосування у даному випадку пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України ?Про судовий збір?, оскільки за цією нормою від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави-агресора і ця норма Закону містить пряме вказання до застосовування і не має розповсюдження до справ за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором, як і таких що замінюють або доповнюють останню), проте позивач у якості відповідачів визначає господарюючих суб`єктів, а не саму державу - агресора, що не свідчить про наявність підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, оскільки приписи вказаної норми таких умов не передбачають.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено право суду враховуючи майновий стан сторони за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Установлений у статті 8 Закону України ?Про судовий збір? перелік умов для звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення є вичерпним.

Із системного аналізу змісту норм цієї статті убачається, що положення пунктів 1 та 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №0940/2276/18).

З огляду на те, що Підприємство є юридичною особою та предметом спору у справі не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Підприємства про звільнення від сплати судового збору.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За змістом частини 4 статті 11 ГПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див. рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, № 32).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див. рішення суду від 28.11.2006 у справі "Апостол проти Грузії", заява № 40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дію в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (див. рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії", заява № 68490/01)

Верховний Суд відмічає, що законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат); по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

Як визначено у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

ЄСПЛ в рішенні "Креуз проти Польщі" у справі 28249/95 від 19.06.2001 зазначив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на відсутність умов, визначених статтею 8 Закону України ?Про судовий збір?, господарські суди дійшли правомірного висновку про відсутність правових підстав для звільнення від сплати судового збору.

Частиною 4 статті 174 ГПК України передбачено, що, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

З огляду на те, що Підприємство не усунуло недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі Господарського суду Донецької області від 30.12.2024 щодо оплати у визначеному законом порядку та розмірі судового збору за подання позовної заяви та надання суду доказів про здійснення такої оплати, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про повернення позову на підставі частини 4 статті 174 ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги Підприємства та відмову у відкритті касаційного провадження на підставі частини 2 статті 293 ГПК України, оскільки правильне застосовування норм права господарськими судами є очевидними і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №905/1640/24 за касаційною скаргою Комунального підприємства ?Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління? на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.01.2025.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач