ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 Справа № 917/312/25

Суддя Мацко О.С., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Цукорагропром», 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 58, ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Авангард», 36014, м. Полтава, вул. Петра Дорошенка, 57-Б, ,

про стягнення 244 897,56 грн

Без виклику сторін

ВСТАНОВИВ:

17.02.2025р. відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу у спрощеному провадженні без виклику сторін, встановлено процесуальні строки на подання заяв по суті спору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 29.01.2024р.

07.03.2025р. до суду надійшов відзив на позов.

16.04.2025р. від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій викладено також клопотання про продовження строку подання відповіді на відзив. Суд звертає увагу на те, що ухвалою про відкриття провадження у справі встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - 5 днів з дня отримання відзиву від відповідача. І хоча у відповіді на відзив позивач не вказує дату отримання ним відзиву, однак визнає, що відповідь подається ним з пропуском встановленого строку. Згідно ст..119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Відтак, законом передбачено продовження саме строку, який не був пропущений станом на момент звернення до суду з такою заявою. Натомість, як вбачається з вищевикладеного, позивачем пропущений строк на подання заяви по суті спору, тож він не підлягає продовженню, відтак, у задоволенні відповідного клопотання суд відмовляє. З заявою про поновлення пропущеного процесуального строку позивач не звертався.

Інших заяв по сут спору до суду не надходило.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

29.01.2024р. між сторонами по справі було укладено договір поставки, відповідно до п.1.1. якого ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ АВАНГАРД», як Постачальник зобов`язався поставити ТОВ «ЦУКОРАГРОПРОМ», як Покупцю, у визначений Договором строк конвеєрне обладнання та/або іншу продукцію виробничо-технічного призначення, а Покупець зобов`язався прийняти обумовлений товар і оплатити його вартість згідно умов Договором.

Згідно п.1.2. Договору поставки найменування (асортимент, комплектація), ціна за одиницю товару, кількість, загальна вартість Товару, порядок оплати, умови, місце та строк поставки Товару зазначаються у Специфікаціях, що є невід`ємною частиною Договору.

Згідно п.2.1. Договору поставки ціна цього Договору складається з суми вартості Товару, що поставляється згідно з цим Договором протягом всього строку його дії. Ціна на Товар встановлюється в національній валюті України гривні і вказується у Специфікаціях до цього Договору, які укладається Сторонами на кожну окрему партію Товару.

Згідно п.2.2. Договору поставки порядок та строки оплати кожної партії Товару узгоджуються Сторонами в кожній окремій Специфікації до цього договору. Оплата за даним договором здійснюється Покупцем у національній валюті України гривні у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника, вказаний в цьому Договорі, на підставі рахунку виставленого Постачальником.

Згідно п.3.1. Договору поставки поставка Товару здійснюється за рахунок Постачальника на умовах та в місце поставки (за адресою), що вказані у відповідній Специфікації до цього Договору.

Згідно п.3.2. Договору поставки строк поставки кожної партії Товару узгоджується Сторонами в кожній окремій Специфікації до цього договору.

Згідно п.3.4. Договору поставки не менше ніж за 5(п`ять) робочих днів до запланованої дати поставки Постачальник за допомогою електронної пошти на

електронні адресу Покупця: повідомляє Покупця про готовність Товару до поставки.

Згідно п.3.5. Договору поставки приймання-передача Товару оформляється видатковою накладною, що підписується уповноваженими представниками Сторін.

Датою поставки Товару є дата приймання Товару Покупцем, що підтверджується підписом уповноваженого представника Покупця у видатковій накладній.

Згідно п. 8.1. Договору поставки у випадках, не передбачених цим Договором, Сторони керуються чинним законодавством України.

Згідно Договору поставки 29.01.2024р. між Позивачем та Відповідачем укладено Специфікацію №1 до договору поставки №231222від 29.01.2024р. (надалі - Специфікація №1 до Договору поставки), якою сторони погодили постачання Постачальником наступного товару:

-конвеєр переносний стрічковий L=4m в кількості 14 штук, ціною 50 000,00 грн. без

ПДВ за одиницю, загальною вартістю товару 700 000,00 грн. крім того ПДВ 140 000,00грн. всього з ПДВ - 840 000,00 грн.

Згідно п.2 Специфікації №1 до Договору поставки покупець здійснює оплату Товару за цією Специфікацією в наступному порядку:

2.1. перший платіж у розмірі 70% вартості товару - 588 000,00 грн. у тому числі ПДВ-20% здійснюється Покупцем на підставі рахунку Постачальника протягом 3(трьох) робочих днів з дати отримання Покупцем відповідного рахунку від Постачальника за умови підписання сторонами цієї специфікації; 2.2. другий платіж у розмірі 30% вартості товару у тому числі ПДВ 20% здійснюється Покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту приймання Товару Покупцем, що засвідчується підписанням Сторонами відповідної накладної та за умови надання Постачальником відповідного рахунку.

Згідно п.3 Специфікації №1 до Договору поставки поставка товару за цією Специфікацією здійснюється Постачальником протягом 70 (сімдесяти) робочих днів з дати здійснення Покупцем оплати першого платежу у розмірі визначеному в п.2.1. цієї Специфікації.

Згідно п.4 Специфікації №1 до Договору поставки поставка Товару по цьому Додатку здійснюється на умовах DDP, згідно Міжнародним правилам інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРСМ (в редакції 2010р.). Місце (адреса) поставки Товару: Чернівецька обл., смт. Глибока, вул. Данила Галицького, 6-Б.

Як стверджує позивач, він Позивач належним чином виконав свої зобов`язання визначені в п.2 Специфікації №1 до Договору поставки та на підставі рахунку №129 від 12.02.2024р., отриманого від Відповідача, сплатив 20 лютого 2024року на користь Відповідача перший платіж в сумі 588 000,00 грн. в тому числі ПДВ, що підтверджується платіжною інструкцією №С8-2683. Вказане вище не заперечується відповідачем .

Відтак, відповідно до п.3 Специфікації №1 до Договору поставки з 20.02.2024р. почався

перебіг строку, протягом якого Відповідач мав виконати свої зобов`язання з поставки Товару.

Строк поставки товару закінчився - 27 травня 2024р.Згідно п.9.1. Договору поставки сторони визначили строк його дії до 31 грудня 2024 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Згідно підп.5.2.1. пункту 5.2 Договору поставки сторони визначили, що у випадку прострочення строку поставки Товару понад 5-ть календарних днів Покупець має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір, шляхом надання Постачальнику письмового повідомлення про розірвання Договору.

Як зазначає відповідач у відзиві на позов, і це не заперечується позивачем, відповідач у строк до 07.06.2024р. виготовив та постави позивачу на виконання вказаного договору 6 штук товару (з погоджених 14-ти), залишок грошових коштів, які були сплачені та на які не здійснено поставку - 228 000,00 грн.

В зв`язку з простроченням Відповідачем виконання своїх зобов`язань з поставки Товару у визначений Договором поставки строк, Позивач 27.09.2024р. направив на поштову адресу Відповідача Повідомлення про розірвання договору вих.№24/09-41.

Також скановане Повідомлення про розірвання договору вих.№24/09-41 від 27.09.2024р. було направлене на електронну адресу Відповідача , що зазначена в реквізитах Договору поставки.

Таким чином, позивач вважає , що Договір поставки є розірваним з 27.09.2024р. На час подання цього позову Відповідачем не здійснено повернення Позивачу грошових коштів в сумі 228 000,00грн., що в зв`язку з розірванням Договору поставки та припиненням зобов`язань за Договором поставки утримуються Відповідачем без достатньої правової підстави.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що наразі, з незалежних від нього причин (мобілізація майже всіх кваліфікованих працівників, які працювали над виготовленням вказаного товару), діяльність підприємства фактично зупинена, грошових надходжень немає; усвідомлюючи необхідність виконання умов договору, відповідач вчиняв дії, спрямовані на погашення заборгованості (листом від 21.01.2025р. позивачу запропоновано прийняти 4 конвеєри, які ще вдалося виготовити, за зниженою ціною; скеровано проект специфікації в новій редакції). Крім того, відповідач наполягає на тому, що договір не було достроково розірвано, тож позовні вимоги є передчасними. Також відповідач повідомляє про намір укласти мирову угоду, однак станом на час прийняття даного рішення мирова угода не подана на затвердження суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного:

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами частини 1 статті 67 Господарського кодексу України (далі ГК України) унормовано, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 3, 4 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

В силу приписів частин 1, 2 статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (тобто, має право діяти альтернативно).

Судом встановлено, що відповідачем дійсно порушено строк поставки товару, встановлений п.3 Специфікації №1 від 29.01.2024р.,тож позивач вправі ставити вимогу про повернення сплачених попередньо коштів. При цьому це право не залежить від факту розірвання/не розірвання договору. Інші доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позов, не спростовують правомірності позовних вимог та не легітимізують перебування у нього спірних грошових коштів.

П.5.2.1 договору сторони погодили, що що у випадку прострочення строку поставки Товару понад 5-ть календарних днів Покупець має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір, шляхом надання Постачальнику письмового повідомлення про розірвання Договору. В цьому випадку постачальник зобов`язується протягом 2-х банківських днів з дати надання покупцем вимоги повернути покупцю сплачені ним грошові кошти- попередню оплату за непоставлений постачальником товар. Враховуючи, що грошові кошти наразі не повернуті, позивач просить, крім суми основного боргу, стягнути з відповідача 14 364,00 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2024р. по січень 2025р. та 2 623,56 грн - 3 % річних з 28.09.2024р. по 14.02.2025р. При цьому позивач стверджує, що договір розірвано з 27.09.2024р. - саме в цей день він направив на поштову адресу відповідача письмове повідомлення про розірвання договору №24/09-41 Крім того, сканована копія цього повідомлення була направлена на електронну адресу Відповідача, вказану в реквізитах договору поставки.

Відповідач же вказує, що ним письмове повідомлення не отримувалося, а електронний лист було направлено тільки 19.12.2024р. і не на ту адресу, яка погоджена сторонами у договорі для обміну електронною кореспонденцією. Суд дослідив докази, надані позивачем у підтвердження направлення електронного листа відповідачу (а.с.37) і погоджується з доводами відповідача в цій частині.

Стосовно направлення листа- повідомлення про розірвання договору та вимоги повернути кошти, суд зазначає наступне:

Матеріалами справи підтверджується, що позивач направив повідомлення про відмову від Договору у передбачений Договором спосіб, тобто поштовим відправленням (а.с.33-34).

З наявного в матеріалах справи витягу із сервісу відстеження поштових пересилань АТ «Укрпошта» (надано відповідачем разом з відзивом), вбачається, що поштове відправлення 143 було передано до поштової установи 27.09.2024р., прибуло до логістичного центру в м.Полтава 02.10.2024р., де знаходилося до 16.10.2024р; поштове відправлення було повернуто за зворотною адресою через закінчення встановленого терміну зберігання, виїхало з відділення у м.Полтава - 16.10.2024р. При цьому, як вбачається з списку згрупованих відправлень за 27.09.2024р. (а.с.33, зворот), позивачем на конверті було правильно зазначено адресу відповідача та номер телефону, наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Повідомлення відповідача про розірвання договору є юридично значимою дією, оскільки така дія не лише засвідчує наявність волевиявлення відповідача на розірвання договору, але й забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, і є передумовою для настання обумовлених договором наслідків.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальноприйнятих уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Здійснюючи підприємницьку діяльність, суб`єкт господарювання вступає у повсякденні відносини з іншими суб`єктами, а тому останні можуть потребувати оперативної взаємодії з таким суб`єктом у господарській діяльності, зокрема задля проведення переговорів, співпраці у здійсненні прав та виконанні обов`язків, вчинення односторонніх правочинів, можливості обміну інформацією за договором. Звідси, зокрема, випливає обов`язок суб`єктів господарювання забезпечити доступність власних контактів, у тому числі можливість звернення до суб`єкта господарювання письмово в розумний строк.

Обов`язковою передумовою здійснення господарської діяльності є державна реєстрація суб`єкта господарювання, що забезпечує реалізацію принципів публічності, загальновідомості і достовірності даних про господарюючих суб`єктів. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, як місцезнаходження.

Відповідно до ст.93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

За таких підстав негативні наслідки неодержання суб`єктом господарювання звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на останнього.

Схожий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.05.20 у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20).

В аспекті обставин цієї справи, суд зауважує, що не отримання відповідачем листа позивача (свідоме або випадкове) обмежує права останнього на відмову від Договору, оскільки відповідно до умов Договору його розірвання пов`язано із наданням письмового повідомлення про розірвання договору, яке відповідач може направити,на свій розсуд, поштою або електронною поштою ( позивач зазначає, що в цей же день направив скановану копію повідомлення електронною поштою, однак жодних доказів цього не надає).

Верховний Суд у постанові від 25.01.2021 у справі № 910/9359/20 зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

З матеріалів справи слідує, що повідомлення про розірвання Договору надіслано за адресою, позивача, яка співпадає як із відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, так і з відомостями, які зазначені у Договорі, а відтак, суд дійшов висновку про те, що позивачем всі можливі дії щодо належного повідомлення контрагента про розірвання договору. При цьому, судом враховано, що строк, протягом якого має бути повернута попередня оплата, встановлено у п.5.2.1 договору - «протягом 2-х банківських днів з дня надання покупцем вимоги…» (без можливості змінювати цей строк в односторонньому порядку у вимозі). Днем надання вимоги позивач вважає безпосередньо 27.09.2024р., однак суд вважає, що оскільки позивачем не надано доказів направлення вимоги в цей день відповідачу електронною поштою, визначення третього дня з моменту відправлення листа поштою вже як початок прострочення обов`язку з повернення грошових коштів суперечить принципу справедливості і добросовісності (оскільки навіть теоретично лист не міг бути вручений адресату у цей строк); відтак, незважаючи на те, що сторонами не було в договорі передбачено поняття «надання вимоги», слід вважати таким днем день її отримання відповідачем. Однак, як вбачається з матеріалів справи, поштове відправлення не було отримане відповідачем: воно зберігалося у логістичному центрі за адресою адресата до 16.10.2024р. і в цей день було скеровано відправнику. Відтак, суд вважає, що саме з 16.10.2024р. (оскільки максимально в цей день поштове відправлення могло бути отримане відповідачем) слід обраховувати 2-денний термін, передбачений договором для повернення коштів; отже, прострочення починається з 19.10.2024р.

Перевіривши розрахунок інфляційних та річних, наданий позивачем, з урахуванням встановленого судом початку періоду прострочення та не виходячи за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині частково, а саме: 10 411,66 грн інфляційних (з 19.09.2024р. по 01.02.2025р.) та 1 982,62 грн - 3 відсотки річних за період з 19.09.2024р. по 14.02.2025р.

При цьому суд керується ст..625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного:

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 884,73 грн судового збору (з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0.8 у зв`язку з поданням позовної заяви через систему Електронний суд).

Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Авангард» (36014, м.Полтава, вул..Петра Дорошенка, 57-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цукорагропром» (04071, м.Київ, вул..Ярославська, буд.58, ) 228 000,00 грн основного боргу, 10 411,66 грн інфляційних , 1 982,62 грн - 3 відсотки річних , 2 884,73 грн судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України).

Повне рішення складено 22.04.25р.

Суддя О.С.Мацко