ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2025 р. Справа№ 927/375/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Хрипуна О.О.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Кузьменко А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 24.03.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 05.11.2024 (повний текст підписано 11.11.2024)

за скаргою Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка" на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича

у справі №927/375/21 (суддя Фесюра М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кернел-Трейд"

до Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка»

про зобов`язання виконати умови договору, стягнення 2 339 015 грн штрафних санкцій

за зустрічним позовом Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кернел-Трейд"

про визнання недійсним договору поставки,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 20.10.2021 ухвалено первісний позов задовольнити частково, стягнути з Приватного підприємства "Агрофірма Кладьківка" (с. Кладьківка, Куликівського району, Чернігівської області, 16351, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кернел-Трейд" (провулок Шевченка Тараса, 3, м. Київ, 01001, ) 2 339 015,00 грн штрафу та 35 085,23 грн судового збору; у решті первісного позову відмовити; у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Судове рішення набуло законної сили 23.11.2021, на його примусове виконання виданий наказ від 23.11.2021 у справі зі строком пред`явлення до виконання протягом трьох років (по 23.11.2024).

21.10.2024, від боржника - ПП "Агрофірма"Кладьківка", надійшла скарга на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича в межах ВП № 67802481 з виконання наказу Господарського суду Чернігівської області від 23.11.2021 у справі № 927/375/21 (направлена до суду засобами поштового зв`язку 16.10.2024), з проханням визнати постанову про арешт майна боржника від 01.10.2024, прийняту приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем неправомірною і зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича усунути порушення (поновити порушене право) Приватного підприємства "Агрофірма"Кладьківка", шляхом скасування арешту на речові права, а саме на право оренди земельних ділянок: Кадастровий номер :02:001:0472, площа 1.0095 га; Кадастровий номер :03:001:0961, площа 2.1155 га; Кадастровий номер :02:001:1065, площа 1.649 га; Кадастровий номер :03:001:0359, площа 1.1578 га; Кадастровий номер :02:001:0382, площа 1.6855 га; Кадастровий номер :02:001:0265, площа 1.2919 га; Кадастровий номер :02:001:0196, площа 1.6651 га; Кадастровий номер :03:001:0131, площа 1.0102 га; Кадастровий номер :02:001:0855, площа 1.7947 га; Кадастровий номер :03:001:0197, площа 1.073 га;Кадастровий номер :02: 001 : 0242, площа 1.9458 га;Кадастровий номер :02:001:0997, площа 0.8501 га;Кадастровий номер :02:001:0998, площа 0. 7209 га;Кадастровий номер :03:001:0936, площа 0.6316 га;Кадастровий номер :03:001:0934, площа 1.0104 га;Кадастровий номер :02:001 :0993, площа 1.7432 га;Кадастровий номер :02:001:0992, площа 1,2922 га;кадастровий номер :02:001:0334, площа 0.4767 га;кадастровий номер :03:001:0362, площа 1.1683 га;Кадастровий номер :03:001,:0223, площа 1.7039 га;кадастровий номер :03:001:0339, площа 1.0104 га;кадастровий номер :02:001:0237, площа 2.01 га;Кадастровий номер :03:001:0403, площа 1.16 га;Кадастровий номер :04:001:0160, площа 1.33 га;Кадастровий номер :03:001:0614, площа 1.24 га;кадастровий номер :03:001:0926 площа 1.0101 га;Кадастровий номер : 02 :001 : 0930, площа 2.4238 га;кадастровий номер :02:001:0423, площа 1.5383 га;кадастровий номер :04:001:0191, площа 0.6363 га;кадастровий номер :04:001:0189, площа 0.6775 га;кадастровий номер :03:001:0894, площа 0,6312 га;Кадастровий номер :02:001:0660, площа 1.79 га;Кадастровий номер :03:001:0588, площа 1.01 га;Кадастровий номер :04:001:0094, площа 1.69 га;Кадастровий номер :02:001:0475, площа 2.02 га;кадастровий номер :02:001:0926, площа 1.7143 га;Кадастровий номер :03:001:0923, площа 1,2425 га;кадастровий номер :03:001:0922, площа 1.3102 га;Кадастровий номер :02:001:0726, площа 1,7518 га;Кадастровий номер :02:001:0662, площа 1.72 га;Кадастровий номер :02:001:0163, площа 1.8522 га;Кадастровий номер:02:001:0658, площа 1.5458га;Кадастровий номер :02:001:0501, площа 2.02 га;кадастровий номер :02:001:0861, площа 1.64 га;Кадастровий номер :02:001:0862, площа 1.77 га;Кадастровий номер :03:001:0204, площа 1.01га;Кадастровий номер:03:001:0203,площа1.01га;Кадастровийномер:03:001:0429, площа 1.01 га;Кадастровий номер :02:001:0707, площа 1.08 га;Кадастровий номер:04:001:0006, площа 1.54га;Кадастровий номер :02:001:0454, площа 1.33 га.

При зверненні до суду зі скаргою, боржник також просив визнати причину пропущення строку на подання скарги на дії приватного виконавця поважною та поновити строк на її подання.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.11.2024 у справі №927/375/21 у задоволенні скарги Приватного підприємства "Агрофірма"Кладьківка" на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича відмовлено.

Стягнуто з Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка" на користь приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, відповідач за первісним позовом 20.11.2024 (документ сформований в системі «Електронний суд» 20.11.2024) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким визнати постанову про арешт майна боржника від 01.10.2024, прийняту приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем неправомірною і зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича усунути порушення Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка», шляхом скасування арешту на речові права.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки було неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки. Ухвала в порушення ст. 234 ГПК України не містить мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався, постановляючи ухвалу, було порушено ст.2,86 ГПК України.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

Земельні ділянки, які перераховані у Постанові про арешт майна боржника від 01.10.2024, яка прийнята приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем, не є власністю ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АГРОФІРМА «КЛАДЬКІВКА», а отримані підприємством в оренду на певний строк.

Відповідно до Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, які додаються, Власником земельних ділянок є фізичні особи, які передали в оренду свої паї.

Передача земельної ділянки у володіння та користування іншій особі не породжує самостійних договірних правовідносин між власником земельної ділянки та суборендарем, не змінює та не припиняє існуючий договір оренди, не породжує відчуження цього права та не припиняє право оренди.

Таким чином, застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень як звернення стягнення на право оренди земельної ділянки можливе стосовно власника земельної ділянки (орендодавця), а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (емфітевзіс, суперфіцій, заставодержатель права оренди земельної ділянки тощо), адже виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник

Таким чином, під час виконання рішення суду арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувача до боржника у виконавчому провадженні.

Приватний виконавець не мав права накладати арешт на право оренди земельних ділянок боржника орендаря (не власника земельної ділянки) та застосовувати такий захід примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельних ділянок, оскільки під час виконання рішення суду арештованими та реалізованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику.

Стосовно стягнення зі скаржника по справі 15 000 грн, понесених витрат на правничу допомогу, вважає їх завищеними, що не відповідають критеріям реальності (дійсності та необхідності).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець заперечував доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав необґрунтованості, стягнути витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Хрипун О.О., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали оскарження у справі №927/375/21.

Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 05.11.2024 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів оскарження у справі №927/375/21.

Матеріали справи №927/375/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 05.11.2024 у справі №927/375/21, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції розгляд справи відкладався з об`єктивних причин, останній раз справу призначено до розгляду на 24.03.2025.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати постанову про арешт майна боржника від 01.10.2024, прийняту приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем неправомірною і зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича усунути порушення Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка», шляхом скасування арешту на речові права.

Представник позивача та приватний виконавець в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти доводів відповідача, просили апеляційну скаргу відхилити, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

В судовому засіданні 24.03.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Скарга обґрунтована тим, що спірною постановою приватного виконавця в межах виконавчого провадження ВП 67802481 накладений арешт на речові права, об`єктом якого є земельні ділянки (перелік наведений у скарзі) сільськогосподарського призначення, з метою звернення в подальшому на нього в межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження - 5434660,58 грн.

Скаржник вважає, що земельні ділянки, які перераховані у постанові про арешт майна боржника від 01.10.2024, не є власністю ПП "Агрофірма"Кладьківка", а отримані підприємством в оренду на певний строк. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.20 у справі №904/968/18 зазначає, що право оренди (суборенди) земельної ділянки відноситься до речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності, що не дає підстав стверджувати, що майно боржника і речові права на це майно це один об`єкт. Наведені вище положення статті 18 Закону №1404-VIII наділяють виконавця правом накладати арешт на земельну ділянку як нерухоме майно, але не свідчать такою ж мірою про поширення цієї норми на арешт права оренди як речового права. Так само не вбачається однозначно й право виконавця накладати арешт на майнові речові) права (тобто на право оренди) і з приписів статті 56 Закону №1404-VIII, оскільки зона регулює питання арешту і вилучення тільки майна (коштів) боржника і не містить застереження, яке б дозволяло поширити цю норму на майнові (речові) права, як це зроблено, наприклад, у пункті 1 частини першої статті 10 Закону № 1404-VIII, де законодавець прирівнює майно і майнові права, на що вказує словосполучення "майно (майнові права) боржника".

Тож визначаючи наявність чи відсутність у приватного виконавця права накладати арешт на майнові (речові) права боржника, відповідні норми Закону № 1404-VIII слід застосовувати у їх системному зв`язку зі спеціальним законодавством, яке регулює зміст відповідного права, а також порядок його виникнення, зміни та припинення.

У процедурі виконання судового рішення про стягнення заборгованості щодо боржника-орендаря межі оборотоздатності права оренди земельної ділянки як об`єкта стягнення у виконавчому провадженні слід визначати залежно від змісту прав орендаря за договором оренди, а не прав власника такої земельної ділянки.

Оскільки право оренди земельної ділянки, що перебуває у державній власності, не може відчужуватися орендарем, так як таке право належить лише власнику земельної ділянки, то, відповідно, це право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження, де боржником є орендар, а тому продаж права орендаря на оренду земельної ділянки на електронних торгах в рамках виконавчого провадження, є таким, що не відповідає вимогам закону.

Посилаючись на приписи, зокрема, ст. 93, 135 Земельного кодексу України скаржник зазначає також, що спеціальним законодавством право ініціювати та продавати серед іншого і право на оренду земельної ділянки надано саме власнику земельної ділянки.

З аналізу статей 93 і 135 ЗК України, положень Закону України "Про оренду землі", статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" слідує, що право на оренду (право оренди) земельної ділянки, яке набуте орендарем на підставі договору оренди, є похідним від права власності майновим правом у розумінні статей 177 і 178 ЦК України, щодо якого законодавством установлено певні обмеження, які визначають рівень його оборотоздатності.

Положеннями абзацу четвертого частини другої статті 135 ЗК України, за яким звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", не врегульовано порядок звернення стягнення, а міститься лише відсилання до спеціального закону.

Як вказує скаржник, застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішення як звернення стягнення на право оренди земельної ділянки можливе стосовно власника земельної ділянки (орендодавця), а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (емфітевзіс, суперфіцій, заставодержатель права оренди земельної ділянки тощо), адже виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.07.21 у справі № 149/133/20 (провадження № 61-4920св21).

Під час виконання рішення суду арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувана до боржника у виконавчому провадженні.

Враховуючи вище наведене, вказує скаржник, приватний виконавець не мав права накладати арешт на право оренди земельних ділянок боржника орендаря (не власника земельної ділянки) та застосовувати такий захід примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельних ділянок, оскільки під час виконання рішення суду арештованими та реалізованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику.

З урахуванням викладеного, Скаржник просить задовольнити скаргу, визнати прийняту приватним виконавцем постанову від 01.10.2024 неправомірною та зобов`язати приватного виконавця усунути порушення шляхом скасування арешту на речові права.

Від Стягувача письмовий відзив на скаргу до суду не надходив.

Від приватного виконавця Веремія Івана Миколайовича надійшли заперечення на скаргу з додатком, в яких останній проти скарги заперечує, посилаючись на те, що боржник виконавчий документ не виконує; на виклики виконавця керівник Фермерського господарства "Агрофірма Кладьківка" не з`являється; запитувану виконавцем інформацію не надає; не здійснює жодних активних дій щодо виконання виконавчого документа. З метою реального виконання виконавчого документа постановою приватного виконавця від 01.10.2024 накладено арешт на речові права. За коротким змістом заперечень приватний виконавець зазначає, що, враховуючи зміни діючого законодавства, зокрема ч.5 ст.93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та п.п.9 п.27 Перехідних положень ЗК України, які зняли обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати такі права без погодження із власником, та які набули чинності після прийняття постанови Великою Палатою Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/968/18 (на яку посилається ФГ «Агрофірма Кладьківка»), дії приватного виконавця Веремія І.М. щодо винесення постанови від 01.10.2024, якою накладено арешт на речові права (право оренди земельних ділянок), є правомірними та спрямовані на забезпечення виконання рішення суду. Крім того, у запереченнях виконацем заявлено до стягнення з скаржника по справі 15 000 грн понесених витрат на правничу допомогу.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав викладену у скарзі позицію та просив задовольнити скаргу, та виклав заперечення щодо заявлених до стягнення приватним виконавцем 15000 грн витрат на правничу допомогу. Приватний виконавець виклав заперечення на скаргу та просив відмовити у її задоволенні, окрім того, просив стягнути з скаржника 15000 грн понесених витрат на правничу допомогу. Представник стягувача по справі виклав усні пояснення та зазначив, що погоджується з викладеною позицією приватного виконавця та просив відмовити у її задоволенні. Крім того, представник стягувача підтримав клопотання приватного виконавця про стягнення з скаржника заявленої суми понесених судових витрат на правничу допомогу у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

01.10.2024, приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем, стугувач - ТОВ "Кернел-Трейд", у межах зведеного виконавчого провадження ВП 67802481 з примусового виконання наказу Господарського суду Чернігівської області від 23.11.2021 №927/375/21 та наказу на примусове виконання рішення третейського суду №875/1860/21 від 15.12.2021 Східного апеляційного господарського суду, винесена постанова про арешт майна боржника, якою накладений арешт на речові права, а саме право оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення згідно переліку (кадастровий номер, площа) у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження - 5434660,58 грн (UAH).

Зазначена постанова прийнята на підставі встановленої приватним виконавцем інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - Приватного підприємства "Агрофірма Кладьківка", який є орендарем земельних ділянок (відповідно до переліку).

Щодо вказаного арешту на майнові права (права оренди) приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм І.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень.

Відповідно до ч.1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У разі, якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону (ч.7 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження").

У розглядуваному випадку предметом оскарження є дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 01.10.2024 у виконавчому провадженні ВП №67802481.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія І.М. від 01.10.2024 у виконавчому провадженні ВП №67802481накладено арешт на речові права, а саме на право оренди земельних ділянок: Кадастровий номер :02:001:0472, площа 1.0095 га; Кадастровий номер :03:001:0961, площа 2.1155 га; Кадастровий номер :02:001:1065, площа 1.649 га; Кадастровий номер :03:001:0359, площа 1.1578 га; Кадастровий номер :02:001:0382, площа 1.6855 га; Кадастровий номер :02:001:0265, площа 1.2919 га; Кадастровий номер :02:001:0196, площа 1.6651 га; Кадастровий номер :03:001:0131, площа 1.0102 га; Кадастровий номер :02:001:0855, площа 1.7947 га; Кадастровий номер :03:001:0197, площа 1.073 га;Кадастровий номер :02: 001 : 0242, площа 1.9458 га;Кадастровий номер :02:001:0997, площа 0.8501 га;Кадастровий номер :02:001:0998, площа 0. 7209 га;Кадастровий номер :03:001:0936, площа 0.6316 га;Кадастровий номер :03:001:0934, площа 1.0104 га;Кадастровий номер :02:001 :0993, площа 1.7432 га;Кадастровий номер :02:001:0992, площа 1,2922 га;кадастровий номер :02:001:0334, площа 0.4767 га;кадастровий номер :03:001:0362, площа 1.1683 га;Кадастровий номер :03:001,:0223, площа 1.7039 га;кадастровий номер :03:001:0339, площа 1.0104 га;кадастровий номер :02:001:0237, площа 2.01 га;Кадастровий номер :03:001:0403, площа 1.16 га;Кадастровий номер :04:001:0160, площа 1.33 га;Кадастровий номер :03:001:0614, площа 1.24 га;кадастровий номер :03:001:0926 площа 1.0101 га;Кадастровий номер : 02 :001 : 0930, площа 2.4238 га;кадастровий номер :02:001:0423, площа 1.5383 га;кадастровий номер :04:001:0191, площа 0.6363 га;кадастровий номер :04:001:0189, площа 0.6775 га;кадастровий номер :03:001:0894, площа 0,6312 га;Кадастровий номер :02:001:0660, площа 1.79 га;Кадастровий номер :03:001:0588, площа 1.01 га;Кадастровий номер :04:001:0094, площа 1.69 га;Кадастровий номер :02:001:0475, площа 2.02 га;кадастровий номер :02:001:0926, площа 1.7143 га;Кадастровий номер :03:001:0923, площа 1,2425 га;кадастровий номер :03:001:0922, площа 1.3102 га;Кадастровий номер :02:001:0726, площа 1,7518 га;Кадастровий номер :02:001:0662, площа 1.72 га;Кадастровий номер :02:001:0163, площа 1.8522 га;Кадастровий номер:02:001:0658, площа 1.5458га;Кадастровий номер :02:001:0501, площа 2.02 га;кадастровий номер :02:001:0861, площа 1.64 га;Кадастровий номер :02:001:0862, площа 1.77 га;Кадастровий номер :03:001:0204, площа1.01га;Кадастровийномер:03:001:0203,площа1.01га;Кадастровийномер:03:001:0429,площа 1.01га;Кадастровий номер :02:001:0707, площа 1.08 га;Кадастровий номер:04:001:0006, площа 1.54га;Кадастровий номер :02:001:0454, площа 1.33 га,

що належить боржнику - ПП "Агрофірма"Кладьківка", у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження - 5434660,58 грн.

Доводи ПП "Агрофірма"Кладьківка" щодо неправомірності означеної постанови зводяться до того, що приватний виконавець не мав права накладати арешт на право оренди земельних ділянок боржника - орендаря (не власника земельної ділянки) та застосовувати такий захід примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельних ділянок, оскільки під час виконання рішення суду арештованими та реалізованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувача до боржника у виконавчому провадженні.

За змістом скарги, ПП "Агрофірма"Кладьківка" посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/968/18 та фактично дублює мотивування, викладене Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 6.13-6.41 означеної постанови. При цьому боржник наголошує, що під час виконання рішення суду арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, у той час як ФГ "Агрофірма"Кладьківка" не наділене правом на відчуження права оренди земельних ділянок.

Щодо вказаного арешту на майнові права (права оренди) приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень.

Щодо даного аргументу боржника суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.

Згідно із частинами 1, 2 статті 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття постанови приватним виконавцем) державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Отже, право оренди земельної ділянки є майновим (речовим) правом, похідним від права власності, яке підлягає державній реєстрації, оборотоздатність якого, зокрема, залежить від повноважень учасників цивільного обороту.

Суд зазначає, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття постанови приватним виконавцем)).

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст.1 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-IX частину 5 статті 93 Земельного кодексу України викладено у такій редакції: "5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством".

Крім того, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки" від 02.05.2023 № 3065-IX частину 5 статті 93 Земельного кодексу України викладено у такій редакції: "5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством"

Суд вважає, що наведеними змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 №1423-IX, від 02.05.2023 № 3065-IX до частини 5 статті 93 Земельного кодексу України, були розширені повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельною ділянкою сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом.

Такі винятки визначені, зокрема, статтею 8-1 Закону України "Про оренду землі" та стосуються земель державної або комунальної власності. Так, відповідно до частини 1, 2 статті 8-1 Закону України "Про оренду землі" право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім передбачених частиною 2 цієї статті випадків. Право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності, наданої для будівництва житлового будинку, може бути відчужене орендарем за згодою орендодавця у разі, якщо таке будівництво розпочате, на строк та на умовах, визначених первинним договором оренди, або якщо таке відчуження передбачено первинним договором оренди.

Під час виконання судового рішення про стягнення заборгованості щодо боржника-орендаря межі оборотоздатності права оренди земельної ділянки як об`єкта стягнення у виконавчому провадженні слід визначати залежно від змісту прав орендаря за договором оренди, а не прав власника такої земельної ділянки (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 904/968/18).

Оскільки орендар-боржник згідно із змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 №1423-IX, від 02.05.2023 № 3065-IX до частини 5 статті 93 Земельного кодексу України, набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, то за встановлених судом обставин та враховуючи обсяг прав орендаря, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватний виконавець мав право накладати арешт на майнові (речові) права боржника відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, згідно із зазначеними законодавчими нормами зміни, які внесені до ч.5 ст.93 ЗК України, законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником.

Згідно зі статтею 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, до правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

До набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-IX земельне законодавство передбачало можливість відчуження права оренди земельної ділянки власником земельної ділянки. Зокрема, частина 5 статті 93 Земельного кодексу передбачала, що право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Натомість змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-IX до частини 5 статті 93 Земельного кодексу України, передбачалося, що право, зокрема, оренди земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом.

Оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/968/18, на яку посилається скаржник, Верховний Суд зазначив, що аналіз статті 19 Конституції України, статей 10, 18, 56 Закону України "Про виконавче провадження", статті 3 Закону "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" вказує на те, що виконавець не наділений правом накладення арешту на право оренди земельної ділянки боржника-орендаря, яке як майнове право є за змістом наведених вище законодавчих норм відмінним від майна (коштів) об`єктом цивільних прав та має обмежену оборотоздатність для боржника-орендаря.

При цьому Велика Палата Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/968/18 виходила із того, що частиною 5 статті 93 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент ухвалення приватним виконавцем постанови - 01.10.2024) право оренди земельної ділянки визнано оборотоздатним об`єктом для власника такої ділянки, що слідує з положення цієї частини про те, що "право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.07.2024 у справі №904/9875/21.

Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія І.М. від 01.10.2024 у межах виконавчого провадження №67802481 описано та накладено арешт на майно боржника (право оренди ПП "Агрофірма"Кладьківка") на земельні ділянки, землекористувачем яких є боржник ПП "Агрофірма"Кладьківка" на праві оренди), тому не накладення арешту на майнові права оренди земельних ділянок могло призвести до відчуження відповідачем права оренди земельних ділянок, що унеможливило б примусове виконання рішення суду.

З огляду на встановлені обставини у справі, дії приватного виконавця виконавчого округу приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича в межах ВП № 67802481 щодо накладення арешту на майнові права оренди земельних ділянок є правомірними та спрямовані на забезпечення виконання рішення суду у справі №927/375/21.

У зв`язку з цим, підстави для визнання протиправними дій приватного виконавця Веремія І.М. щодо винесення постанови від 01.10.2024 про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №67802481, якою накладено арешт на право оренди на 51 земельних ділянок сільськогосподарського призначення та скасування постанови приватного виконавця Веремія І.М. від 01.10.2024 про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №67802481, якою накладено арешт на права оренди на 51 земельних ділянок сільськогосподарського призначення, відсутні.

Щодо витрат на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Апелянт стосовно стягнення зі скаржника по справі 15 000 грн понесених витрат на правничу допомогу, вважає їх завищеними, такими, що не відповідають критеріям реальності (дійсності та необхідності).

За результатами розгляду апеляційної скарги встановлено наступне.

Приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Веремій Іван Миколайович у запереченні на скаргу в суді першої інстанції просив суд стягнути зі скаржника - ПП "Агрофірма"Кладьківка" на його користь всі понесені судові витрати, в тому числі на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, приватним виконавцем надано: договір про надання правничої допомоги від 24.10.2024, розрахунок судових витрат (додаток 1 до договору) (суми гонорару за надану правничу допомогу) від 24.10.2024, акт наданих послуг від 24.10.2024 (додаток 2 до договору), виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Адвокатського бюро "Веремій та Партнери", свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №461 від 01.09.2009, видане Веремій Тетяні Миколаївні, рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджені рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 17.03.2023 №119; платіжну інструкцію №6748 від 24.10.2024 на суму 15000,00 грн.

Згідно з матеріалами справи, 24.10.2024 між Приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем (клієнт) та адвокатом Веремій Тетяною Миколаївною (адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого предметом договору є, зокрема: забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта у будь-якому статусі:

-підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого; потерпілого; особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні; особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

-надання клієнту правової інформації, консультацій i роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь-якому cтaтyci. Складення заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод i законних iнтepeciв клiєнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;

-представництво iнтepeciв клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституцiйного судочинства, третейських судах, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

В розділі договору "Гонорар" передбачено, що:

- гонорар складається з суми вapтocтi послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до цього договору;

-розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт;

-сума гонорару подвоюється у разі надання адвокатом послуг клієнту у неробочий час, вихідні та святкові дні;

-до гонорару не включаються фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

-факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є додатком 2 до цього договору;

-клієнт сплачує гонорар протягом 3-х днів з дня підписання даного договору;

-гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката.

Договір набуває чинності з дати його підписання i діє протягом 12 наступних календарних місяців.

Після закінчення строку дії договору він пролонгації не підлягає.

Зі змісту розрахунку судових витрат (суми гонорару за надану правничу допомогу) від 24.10.2024 вбачається, що сторони підтвердили, що адвокат надав клієнту професійну правничу допомогу з приводу:

- усної консультації клієнта з вивченням документів, справа №927/375/21 Господарському суді Чернігівської області за скаргою приватного підприємства "Агрофірма Кладьківка" - 1 год., на суму 2000,00 грн;

- вироблення правової позиції клієнта з приводу пред`явленого до нього позову у справі №927/375/21 Господарському суді Чернігівської області - 1 год., на суму 2000,00 грн;

- складання в інтересах клієнта заперечення на скаргу у справі №875/3625/21 в Східному апеляційному господарському суді - 6 год., на суму 18000,00 грн;

- складання в інтересах клієнта заперечення на скаргу у справі №927/375/21 Господарському суді Чернігівської області - 3 год., на суму 3000,00 грн;

- складання в інтересах клієнта заяви про участь в режимі відеоконференції у справі №927/375/21 Господарському суді Чернігівської області - 1 год., на суму 2000,00 грн.

Всього 6 год на суму 15000,00 грн.

24.10.2024 між сторонами підписано акт наданих послуг на суму 15000,00 грн, відповідно до якого підписанням цього акту клієнт підтвердив факт належного отримання послуг відповідно до положень договору про надання правничої допомоги від 24.10.2024, а також відсутність претензій стосовно отриманих послуг, вказаних у цьому акті.

За платіжною інструкцією №6748 від 24.10.2024 приватний виконавець Веремій Іван Миколайович перерахував Адвокатському бюро "Веремій та партнери" суму 15000,00 грн за правничу допомогу згідно договору від 24.10.2024.

Беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої заяви, у зв`язку з чим, поклав на відповідача витрати виконавця на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн.

25.12.2024 виконавцем у відзиві на апеляційну скаргу заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000,00 грн.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу виконавець надав наступні докази в копіях: договору про надання правничої допомоги від 24.12.2024 року, розрахунок судових витрат від 24.12.2024 в розмірі 15000,00 грн, акту наданих послуг від 24.12.2024 на суму 15000,00 грн, платіжної інструкції №7352 від 24.12.2024 про сплату правничої допомогу в розмірі 15000,00 грн. згідно договору від 24.12.2024.

Суд в черговий раз зазначає, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою, відповідно сама лише відсутність обгрунтованих заперечень відповідача по сумі витрат, не є підставою для безумовного стягнення їх заявленого розміру.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2023 у праві № 910/19160/21.

Враховуючи викладені вище обставини, керуючись ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15000,00 грн, стосовно якої подано заяву, не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи на стадії апеляційного провадження, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, а також приймаючи до уваги заперечення відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви виконавця з покладанням на відповідача обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції по розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, у розмірі 4000,00 грн, відповідно в решті заяви про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

При цьому підстав для відмови в повному обсязі у задоволенні заяви виконавця про стягнення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

Інші доводи та міркування учасників судового процесу обґрунтовано не досліджувались судом з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, та дійшов правильного висновку.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якої судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття ухвали у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову у задоволенні скарги на дії приватного виконавця.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 05.11.2024 у справі №927/375/21 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 05.11.2024 у справі №927/375/21залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Агрофірма "Кладьківка» (16351, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, с. Кладьківка, ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича (14013, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, м. Чернігів, просп. Перемоги, 139, оф.1004, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 4000,00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду Чернігівської області видати наказ.

5. Матеріали справи №927/375/21 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 22.04.2025 після виходу судді Хрипуна О.О. з відпустки.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.О. Хрипун

А.О. Мальченко