РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025Справа № 910/7862/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-маркет»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консольлайн Україна»

про стягнення 348 880,23 грн збитків,

Представники сторін:

від позивача: Скребець О.М. (в режимі відеоконференції),

від відповідача: не з`явились,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа-маркет» із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консольлайн Україна» про стягнення 348 880,23 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № ТЕО35352849 транспортно-експедиторського обслуговування від 12.05.2023 в частині поставки товару в повному обсязі, чим завдано позивачу збитків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2024 (суддя Ковтун С.А.) прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7862/24 та вирішено здійснювати її розгляд в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29.07.2024.

17.07.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовчому засіданні 29.07.2024 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 23.09.2024.

07.08.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

16.08.2024 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2024 відповідно до ч. 11 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-маркет» залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання доказів наявності у підписанта позову Мелентьєвої Інни Вікторівни повноважень діяти від імені позивача в порядку самопредставництва.

26.09.2024 до суду від позивача надійшла заява про підтвердження повноважень та додаткове схвалення дій працівника підприємства щодо звернення до судових органів, а також клопотання про продовження розгляду справи, до якого долучено докази на виконання ухвали суду від 23.09.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 (суддя Ковтун С.А.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-маркет» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консольлайн Україна» про стягнення 348 880,23 грн збитків залишено без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2024 ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 про залишення позову без розгляду у справі № 910/7862/24 скасовано, матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

У зв`язку із перебуванням судді Ковтуна С.А. у відпустці, за результатами повторного автоматизованого розподілу справу № 910/7862/24 передано для розгляду судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.12.2024 підготовче засідання у справі № 910/7862/24 призначено на 27.01.2025.

06.01.2025 до суду через систему Електронний Суд від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні, призначеному на 27.01.2025 та у всіх наступних судових засіданнях у справі № 910/7862/24, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 вищевказану заяву представника позивача задоволено.

14.01.2025 до суду через систему Електронний Суд від представника відповідача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2025 вищевказану заяву представника відповідача задоволено.

В підготовче засідання 27.01.2025 з`явилися представники сторін в режимі відеоконференції.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд на місці постановив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті на 19.02.2025.

07.02.2025 до суду через систему Електронний Суд від представника відповідача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

10.02.2025 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у призначеному на 19.02.2025 судовому засіданні та у всіх наступних судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 задоволено заяву представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 заяву представника позивача про участь в судових засіданнях у режимі відеоконференції залишено без розгляду.

В судове засідання 19.02.2025 з`явилися представники сторін в режимі відеоконференції, які надали суду свої пояснення/заперечення по суті позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача по суті заявлених позовних вимог та заперечення представника відповідача, суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про оголошення в судовому засіданні перерви на 26.03.2025.

20.02.2025 до суду через систему Електронний Суд від представника відповідача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 задоволено вищевказану заяву представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судове засідання 26.03.2025 з`явилися представники сторін в режимі відеоконференції, які висловили суду свої додаткові пояснення по суті позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про оголошення в судовому засіданні перерви на 09.04.2025.

В судове засідання 09.04.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв/клопотань до суду не подавав.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки явка представника відповідача обов`язковою не визнавалась, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності вказаного учасника справи.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

В порядку ч. 1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України судом в судовому засіданні 09.04.2025 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Консольлайн Україна» (надалі - експедитор, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа-Маркет» (надалі - клієнт, позивач) укладено договір № ТЕО35352849 транспортного-експедиторського обслуговування (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого експедитор зобов`язується за плату та за рахунок клієнта виконати або організувати виконання визначених умовами цього Договору послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу.

Транспортно-експедиторськими послугами у розумінні п. 1.4. Договору є будь-які послуги, що стосуються перевезення, консолідації, зберігання, обробки, упаковки вантажів, а також додаткові та консультаційні послуги, які з цим пов`язані, зокрема, щодо митних та податкових питань, але не обмежуючись ними, декларування вантажів, здійснення страхування вантажів, а також збір чи здійснення платежів або оформлення документів, що стосуються цих вантажів. Перевізником відповідно до п. 1.5. Договору є будь-яка особа, яка фактично виконує перевезення вантажів власними або орендованими транспортними засобами (виконавчий перевізник), а також будь-яка особа, що несе таку ж відповідальність як і перевізник, в результаті взятої на себе відповідальності, що виражена чи витікає з домовленості (перевізник за договором). Вантажем відповідно до п. 1.6. Договору вважається всі предмети з моменту прийняття для перевезень до здачі одержувачу вантажу, зокрема, контейнери, вантажні піддони, або подібні предмети перевезення чи упаковки, які надаються не експедитором.

За умовами пп. 2.1.1. п. 2.1. Договору експедитор зобов`язаний за плату та за рахунок клієнта організувати перевезення його вантажів на умовах, узгоджених сторонами, а також надавати інші послуги клієнтові за погодженням сторін. При необхідності для виконання своїх зобов`язань за Договором, укладати від свого імені та за рахунок клієнта договори з транспортними організаціями, контейнерними лініями, автомобільними перевізниками, складами зберігання, терміналами, та іншими організаціями, уповноваженими надати відповідні послуги. Документом, що підтверджує наявність і зміст такого договору з транспортними організаціями являється транспортний документ (накладна) - коносамент (B/L), автомобільна транспортна накладна (CMR, ТТН), авіаційна вантажна накладна (AWB).

Клієнт, в свою чергу, відповідно до пп. 3.1.1. п. 3.1. Договору зобов`язується своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов його перевезення, іншу інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов`язків за цим Договором, а також документи, що стосуються вантажу, необхідні для здійснення митного, санітарного та інших видів державного контролю і нагляду, забезпечення безпечних умов перевезення вантажу. Отримання інформації та документів, наданих клієнтом, фіксується документально.

Підпунктом 3.1.2 п. 3.1. Договору визначено також обов`язок клієнта щодо передачі експедитору необхідних документів для представлення інтересів клієнта при виконанні цього Договору, а також всіх супровідних документів на вантаж, що необхідні для оформлення товарно-транспортних документів та митного оформлення вантажу.

Відповідно до пп. 3.1.3 п. 3.1. Договору клієнт зобов`язується забезпечити самостійно та/або через вантажовідправника упаковку та маркування вантажу, які відповідають стандартам для транспортування авто/авіа/морським транспортом та забезпечать збереження вантажу протягом всього періоду перевезення, обробки, перевантаження, зберігання тощо. При перевезенні «full container» (повне завантаження) позивач зобов`язаний здійснити розташування та кріплення вантажу в морському контейнері/транспортному засобі таким чином, щоб уникнути зміщення, пошкодження вантажу та/або його упаковки, пошкодження контейнера та/або транспортного засобу, вантажопідйомних засобів, судна, будь-якого іншого майна третіх осіб (пп. 3.1.4. п. 3.1. Договору).

Відповідно до пп. 3.1.6. п. 3.1. Договору позивач зобов`язується своєчасно надавати експедитору доручення та інструкції незалежно від способу передачі (поштою, електронною поштою) із зазначенням всіх необхідних відомостей для виконання цього Договору.

За умовами пп. 3.1.8. п. 3.1. Договору позивач зобов`язується своєчасно оплачувати послуги експедитора за тарифами, встановленими за згодою сторін.

Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки здійснюються клієнтом відповідно до виставлених експедитором рахунків шляхом безготівкового переказу з рахунку клієнта на рахунок експедитора до заїзду на митний термінал для митного оформлення вантажу.

Експедитор після надання послуг (виконання відповідної заявки) складає акт наданих послуг і надає його клієнту, а останній протягом 5 робочих днів з моменту отримання акту наданих послуг повинен підписати його, завірити печаткою і відправити експедитору, або надати протягом 5 робочих днів мотивовану відмову. Після закінчення зазначеного строку, якщо акт не буде підписано або не буде надано мотивовану відмову, акт наданих послуг вважається підписаним сторонами і підлягає оплаті без заперечень (п. 4.8. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором відповідно до чинного законодавства України. У разі заподіяння шкоди з вини однієї сторони, винна сторона зобов`язана відшкодувати збитки та виплатити штрафні санкції, передбачені чинним законодавством України і цим Договором (пп. 5.1.1.). Відповідальність за втрату, пошкодження або несвоєчасне повернення контейнерного або іншого устаткування несе сторона, з вини якої допущені такі порушення (пп. 5.1.2.). Сторона, яка залучила третю особу до виконання своїх зобов`язань за цим Договором, несе перед другою стороною відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань цією третьою особою (пп. 5.1.3.). Відповідальність за вантаж під час морського/авіа перевезення несе морський/авіа перевізник, відповідно до умов зазначених в коносаменті, авіанакладних, правилах та нормативних документах діючого законодавства України (пп. 5.1.4.).

Матеріальний збиток, заподіяний клієнтові з доведеної вини експедитора або третьої особи, залученої для автомобільного перевезення, відшкодовується з урахуванням вартості вказаної в інвойсах на вантаж, що перевозиться в контейнері (пп. 5.2.5. п. 5.2. Договору).

Строк дії Договору встановлено з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками і до 31.12.2023. При відсутності пропозицій про розірвання Договору за 20 календарних днів до терміну припинення його дії, такий Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік (п. 10.2. Договору).

Водночас, судом встановлено, що між позивачем, як покупцем, та Компанією Hongkong Kaiqi International Trading Limited (Гонконг, Китай), як продавцем, укладено контракт № CN-04/01/2021 від 04.01.2021, відповідно до якого продавець зобов`язаний був поставити позивачу товар.

Відповідно до комерційного інвойсу № 03-2 від 10.05.2023 до контракту № CN-04/01/2021 від 04.01.2021 та пакувального листа позивачу визначено до поставки товар у кількості 640 пакувань на загальну суму 60 614,30 доларів США. Умови поставки зазначено - FOB NINGBO. Порт завантаження - NINGBO, China (Китай); порт відвантаження - Gdansk, Poland (Польща); місце доставки - Хмельницький, Україна.

Позивачем здійснено повну передоплату за товар в сумі 60 614,30 доларів США на користь Компанії Hongkong Kaiqi International Trading Limited, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті від 11.05.2023 № 6.

Як стверджує позивач, в обов`язки відповідача входило забезпечення здійснення доставки вищевказаного товару з Китаю до складського приміщення ТОВ «Основа-маркет», яке розташоване за адресою: вул. Осташовецьке шосе, буд. 1, с. Вовча Гора, Хмельницького району, Хмельницької області.

Водночас, судом встановлено, що на виконання зобов`язань за Договором відповідачем було залучено ФОП Чайківського І.Т. для здійснення доставки вантажу з Польщі до складу позивача (транспортний засіб НОМЕР_1 , напівпричеп ВО0578XF), що сторонами не заперечується.

Так, після прибуття товару з Китаю до Польщі складено міжнародну транспортну накладну (CMR) № РО4806 від 25.07.2023, із якої вбачається, що вантаж згідно з інвойсом № 03-2 від 10.05.2023 було прийнято товар у кількості 640 упаковок загальною вагою брутто 8717,50 кг до перевезення ФОП Чайківським І.Т. (наступний перевізник) до пункту відвантаження с. Вовча Гора. В п. 18 CMR перевізником внесено запис «Під час загрузки авто було виявлено пошкодження коробок, і не було змоги полічити і зважити».

Як вбачається із вказаної CMR, вантаж було прийнято одержувачем, а в п. 24 CMR вказано «При прийманні товару виявлено недостачу, див. Акт про невідповідність від 04.08.2023 № 04/08-1; прийнято 595 коробок».

Цього ж дня (04.08.2023) було оформлено митну декларацію №23UA03U2, у п. 47 якої позивачу нараховано мито за розмитнення товару у розмірі 208 509,24 грн (за кодом 020) та у розмірі 458 720,99 грн (за кодом 028).

Згідно платіжної інструкції № 726 від 26.07.2023 позивач здійснив передоплату за митне оформлення у розмірі 730 700,00 грн.

Також 04.08.2023 позивачем безпосередньо при прийманні товару складено Акт про невідповідність № 04/08-1, у якому зафіксовано недостачу товару у кількості 45 упаковок, а саме відсутні наступні позиції:

1) Metal multikey/Мультиключ сталевий RZ L 18.21 кількістю 400 шт в 1 упаковці;

2) Metal lock with handle and 2 keys/Металевий замов з ручкою та 2 ключами RZ L 124.121. L/H кількістю 1000 шт в 34 упаковках;

3) Metal latch with a spring/Сталевий шпінгалет з пружиною RZ L 14125 кількістю 500 шт в 10 упаковках.

Вказаний Акт про невідповідність № 04/08-1 від 04.08.2023 підписано представником відповідача із такими зауваженнями: «Не приймав товар по кількості у зв`язку з відсутністю документів на вантаж. Документи надані на другий день після завантаження».

На виконання умов Договору відповідачем виставлено позивачу рахунок від 24.07.2023 № 5901 за надані послуги на суму 80 085,00 грн, яка сплачена позивачем у повному обсязі відповідно до платіжних інструкцій від 24.07.2023 № 241 на суму 44 280,00 грн та від 04.08.2023 № 254 на суму 35 805,00 грн.

17.08.2023 позивач звернувся до відповідача із претензією від 14.08.2023 № 14/08-01, у якій просив протягом трьох днів з моменту її отримання передати не доставлений товар по позиціям 24, 32, 36 інвойсу № 03-2 від 10.05.2023, а у разі його не передання компенсувати вартість втраченого товару в сумі 247 020,89 грн, а також сплачені позивачем при митному оформленні товару кошти у розмірі 74 106,27 та 7207,65 грн вартості сплаченої відповідачу суми коштів за доставку товару, який не було поставлено.

Відповідач вказану претензію отримав 30.08.2023, однак відповіді на неї не надав, вимог позивача не виконав, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду, у якому позивачем заявлено до стягнення з відповідача загальну суму збитків у розмірі 348 880,23 грн, яка складається із вартості втраченого відповідачем товару у розмірі 267 565,55 грн, збитків по сплаті митних платежів за товар, який не поставлено у розмірі 74 107,08 грн, а також сплачених коштів за доставку товару, який не було поставлено у розмірі 7207,65 грн.

Відповідач заперечував щодо задоволення позову, вказуючи про відсутність його вини у втраті вантажу. Так, за доводами відповідача, невідповідність по кількості вантажу, який передбачалось доставити позивачу, виникла через помилки та порушення завантаження відправником (продавцем), тобто Компанією Hongkong Kaiqi International Trading Limited, яка відповідно до укладеного з позивачем контракту № CN-04/01/2021 від 04.01.2021 самостійно завантажувала товар у контейнери та доставляла на судно в Китаї. Відтак, відповідач не мав змоги перевірити вміст поставлених контейнерів до моменту вивантаження та перевантаження до транспортного засобу для подальшої доставки наземним транспортом. До того ж, продавець (відправник) не надав своєчасно ані інвойс, ані пакувальний лист. За таких обставин відповідач вважає безпідставним покладення на нього збитків у вигляді вартості непоставленого товару, а також сплачених коштів за його митне оформлення. Також вказує і про безпідставність стягнення збитків у вигляді здійсненої позивачем оплати за надані послуги перевезення у розмірі 7207,65 грн, оскільки позивачем сплачено кошти за такі послуги відповідно до рахунку від 24.07.2023 № 5901 без зазначення умов оплати пропорційно до ваги вантажу (товару), що перевозився.

Водночас, відповідач зауважив, що ним на виконання умов Договору було підписано акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) № 5901 від 04.08.2023 та направлено позивачу за допомогою системи M.E.Doc, який позивачем у визначений п. 4.8. Договору строк не було підписано та не надано мотивованої відмови від підписання, у зв`язку з чим вважається, що такий акт є прийнятим.

Щодо вище наведених доводів відповідача про прийняття позивачем послуг за Договором останній у відповіді на відзив зазначив, що наданий відповідачем акт наданих послуг № 5901 від 04.08.2023 не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить всіх обов`язкових реквізитів електронного документа, а саме: електронного підпису та печатки ТОВ «Основа-маркет». При цьому, вказаний акт було направлено позивачу через систему M.E.Doc лише 17.05.2024, тобто даний документ складено вже поза межами дії Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Суд встановив, що внаслідок укладення Договору № ТЕО35352849 транспортного-експедиторського обслуговування від 12.05.2023 між сторонами склалися правовідносини, які врегульовані главою 65 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом, в тому числі, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

За змістом ст. 932 Цивільного кодексу України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Частиною 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлено що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Таким чином, з огляду на положення ст. 932 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», а також умов пп. 5.1.3 п. 5.1. Договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Консольлайн Україна» як експедитор за Договором несе відповідальність перед клієнтом (позивачем) за доставку товару.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, з метою виконання зобов`язань за Договором, відповідач як експедитор залучив до безпосереднього виконання перевезення перевізника ФОП Чайківського І.Т. (відповідно до укладеного із ТОВ «Консольлайн» 28.10.2022 договору № ТЕО44703904 транспортно-експедиторського обслуговування та укладеного 01.07.2022 між ТОВ «Консольлайн» та ФОП Чайківським І.Т. договору № 010723-15 надання послуг з перевезень вантажів). Вказане підтверджується CMR № РО4806 від 25.07.2023, у графі 17 якої вказано наступним перевізником ФОП Чайківського І.Т.

Так, із вказаної CMR № РО4806 від 25.07.2023, вбачається, що ФОП Чайківський І.Т. здійснював перевезення вантажу із Польщі до складу позивача автомобільним транспортом. Доказів іншого, зокрема, заявки на перевезення, яка б визначала інший порядок та маршрути перевезення, в матеріали справи не надано. Твердження позивача про те, що в обов`язки відповідача входила, у тому числі, доставка вантажу з Китаю від підприємства Hongkong Kaiqi International Trading Limited жодними наявними в матеріалах справи доказами не підтверджуються.

З огляду на те, що виконання перевезення автомобільним транспортом, передбачене міжнародною автомобільною накладною (CMR) від 25.07.2023, відбувалося з перетином державного кордону України, до вказаних правовідносин сторін слід застосовувати положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року (надалі - Конвенція).

За приписами ст. 3 Конвенції, для її цілей, перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.

Згідно ст. 9 Конвенції, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Згідно ст. 17 Конвенції, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої.

Відповідно до ст. 18 Конвенції тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику. Якщо перевізник встановить, що через обставини, які склалися, утрата вантажу чи його ушкодження могли бути наслідком одного чи декількох особливих ризиків, зазначених у пункті 4 статті 17, то вважається, що вони відбулися внаслідок цього. Однак, позивач має право довести, що утрата або ушкодження фактично не були пов`язані, повністю або частково, з одним з цих ризиків.

Так, відповідачем не заперечувався факт нестачі вантажу у кількості 45 упаковок, який мав бути поставлений позивачу за Договором та відповідно до укладеного останнім із Компанією Hongkong Kaiqi International Trading Limited контракту № CN-04/01/2021 від 04.01.2021.

Водночас, як вбачається із графи 7 CMR № РО4806 від 25.07.2023, кількість місць визначених до перевезення вказано 640, тоді як згідно з графою 24 цієї накладної позивачем було отримано лише 595 коробок.

Підпунктом 8 п. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним з способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Стаття 224 ГК України зобов`язує учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611 ЦК України).

Стаття 623 ЦК України зобов`язує сторону, яка порушила зобов`язання відшкодувати завдані у результаті цього збитки.

Відтак, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками (в тому числі іх розміром) є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди у цивільних правовідносинах, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання (ст. 614 ЦК України).

Як вже зазначалось, відповідно до умов п. 5.1. Договору, у разі заподіяння шкоди з вини однієї сторони, винна сторона зобов`язана відшкодувати збитки та виплатити штрафні санкції, передбачені чинним законодавством України і цим Договором (пп. 5.1.1.). Відповідальність за втрату, пошкодження або несвоєчасне повернення контейнерного або іншого устаткування несе сторона, з вини якої допущені такі порушення (пп. 5.1.2.). Сторона, яка залучила третю особу до виконання своїх зобов`язань за цим Договором, несе перед другою стороною відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань цією третьою особою (пп. 5.1.3.). Відповідальність за вантаж під час морського/авіа перевезення несе морський/авіа перевізник, відповідно до умов зазначених в коносаменті, авіанакладних, правилах та нормативних документах діючого законодавства України (пп. 5.1.4.).

Водночас, за змістом пп. 5.2.5. п. 5.2. Договору вина експедитора або третьої особи, залученої для автомобільного перевезення, має бути доведеною.

За змістом частин 1-4 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Отже, загальною умовою відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу є вина, наявність якої припускається. Перевізник повинен довести свою невинуватість шляхом посилання на обставини: по-перше, яким не міг запобігти та по-друге, усунення яких від нього не залежало.

В той же час, зазначена спростовна презумпція вини перевізника відповідно до п. 4 ст. 17, п. 2 ст. 18 Конвенції покладає саме на позивача обов`язок доведення наявності такої вини у випадку, якщо перевізник встановить, що втрата чи пошкодження вантажу могло бути наслідком особливих ризиків, пов`язаних, зокрема, з навантаження вантажу відправником чи особами, які діють від його імені.

Обов`язки перевізника під час прийняття товару до перевезення визначені в пункті 1 статті 8 Конвенції та полягають в обов`язку перевірити вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування, нумерації місць та перевірити зовнішній стан вантажу і його упаковки. При цьому, право вимоги перевірки вмісту вантажних місць належить вантажовідправнику (п. 3 ст. 8 Конвенції).

За змістом наведених норм законодавства та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 907/746/17, від 05.02.2019 у справі № 903/181/18, від 26.03.2018 у справі № 910/5040/17, від 21.02.2020 у справі № 907/746/17 перевізник, прийнявши товар в пункті завантаження без будь-яких зауважень у товарно-транспортних документах, в тому числі без зазначення недоліків, пов`язаних з порушенням порядку завантаження товару, його розміщення, кріплення у транспортному засобі, несе повну відповідальність за його збереження до моменту передання вантажоодержувачу.

Однак, суд встановив, що в п. 18 CMR перевізником внесено запис «Під час загрузки авто було виявлено пошкодження коробок, і не було змоги полічити і зважити». Відповідна розписка представника відповідача міститься і у Акті про невідповідність № 04/08-1 від 04.08.2023, у якій також зазначено про несвоєчасне надання документів на вантаж, у зв`язку з чим товар по кількості не приймався.

Так, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази передання позивачем відповідачу документів на вантаж у порядку, визначеному пп. 3.1.1. п. 3.1. Договору, а зроблених представником відповідача застережень у п. 18 CMR та у Акті про невідповідність № 04/08-1 від 04.08.2023 позивачем не спростовано.

Як вбачається із умов укладеного позивачем з Компанією Hongkong Kaiqi International Trading Limited контракту № CN-04/01/2021 від 04.01.2021, а також інвойсу від 10.05.2023 № 03-2, поставка здійснюється на умовах FOB - це термін Incoterms, який застосовують для перевезень водним видом транспорту, за умовами якого продавець зобов`язаний доставити вантаж на борт судна, яке вказав покупець. З цього моменту вся відповідальність і ризики транспортування лежать на ньому, а не на продавцеві.

Отже, із наведеного слідує, що саме відправник (Hongkong Kaiqi International Trading Limited) здійснив завантаження товару на судно, тобто, відповідач не мав можливості перевірити вміст вантажу та переконатися у його повній комплектності до моменту вивантаження та перевантаження до транспортного засобу для подальшої доставки вантажу наземним транспортом. Умови Договору не покладають на відповідача такого обов`язку із здійснення пакування товару для навантаження його на судно, натомість умовами пп. 3.1.3. п. 3.1. Договору чітко визначено обов`язок саме позивача забезпечити самостійно або через вантажовідправника упаковку та маркування вантажу, що забезпечать його збереження протягом всього періоду перевезення, перевантаження тощо.

При цьому, як зазначалось представником відповідача при розгляді даної справи у судових засіданнях та не заперечувалось представником позивача, товар на автомобіль було перевантажено в опломбованих контейнерах. Водночас, на питання щодо перевірки товару під час його завантаження в Китаї представник позивача відповіді не надав та у суду відсутні будь-які докази, які б підтверджували здійснення позивачем такої перевірки.

Як визначено у ч. 1 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор відповідає перед клієнтом за кількість місць, вагу, якщо проводилося контрольне зважування у присутності представника перевізника, що зафіксовано його підписом, належність упаковки згідно з даними товарно-транспортних документів, що завірені підписом представника перевізника, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування.

Однак, доказів проведення зважування вантажу при перевантаженні його на автомобільний транспорт не надано.

Як зазначив представник відповідача під час розгляду справи, у зв`язку з ненаданням документів на товар (зокрема, інвойсу), неможливо було перевірити кількість відправленого з Китаю вантажу і кількість доставленого вантажу до Польщі.

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Аналізуючи викладене вище в сукупності та з огляду на матеріали справи, суд дійшов висновку, що докази та надані відповідачем заперечення були більш вірогідними, аніж докази та доводи позивача про те, що втрата товару сталася саме внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань та після прийняття останнім цього вантажу до перевезення.

Так, враховуючи застереження перевізника у графі 18 накладної CMR № РО4806, а також у Акті про невідповідність від 04.08.2023 № 04/08-1, відсутність доказів здійснення зважування вантажу при перевантаженні його з морського судна на автомобільний транспорт, відсутність документально оформленої передачі позивачем відповідачу всіх документів на товар, а також відсутність доказів здійснення позивачем перевірки товару під час його навантаження у Китаї, ураховуючи положення ст.ст. 17, 18 Конвеції, суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не доведено вини відповідача у втраті вантажу.

Резюмуючи наведене, суд не може у даному випадку покладати на відповідача понесені позивачем збитки у вигляді вартості втраченого товару, оскільки протиправна поведінка останнього не встановлена.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача сум сплачених за товар, який не було поставлено митних платежів у розмірі 74 107,08 грн, а також сплачених коштів за доставку товару у розмірі 7207,65 грн, то суд зазначає, що дані вимоги також не підлягають задоволенню, враховуючи викладені вище висновки суду щодо не підтвердження належними та допустимими доказами вини відповідача у завданні збитків.

До того ж, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано розміру визначених збитків у вигляді сплаченої суми митних платежів за товар, який не було поставлено, оскільки із долученої позивачем копії платіжної інструкції від 26.07.2023 № 726 неможливо встановити за розмитнення якого саме товару позивачем перераховано кошти.

Також не обґрунтовано розміру збитків у вигляді сплачених коштів за доставку товару, який не було поставлено, оскільки умовами Договору не передбачено визначення вартості послуг з перевезення пропорційно до кількості чи маси товару, що перевозиться.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності зі встановленими обставинами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було підтверджено як вини відповідача, розміру заявлених збитків, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи та аргументи сторін, зокрема, що стосуються надіслання відповідачем позивачу акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 04.08.2023 № 5901, розглянуто судом, однак питання щодо прийняття чи неприйняття позивачем послуг за цим актом не стосується предмету даного спору щодо стягнення збитків, враховуючи, що ніким не заперечується здійснення позивачем повної оплати за надані відповідачем послуги у розмірі 80 085,00 грн. Відтак, доводи та заперечення сторін з приводу зазначеного не впливають на вищевикладені висновки суду та результати вирішення даного спору.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 23.04.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко