УХВАЛА

16 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/12131/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амелін-30"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2024 (Станік С. Р. - головуючий, судді: Сибіга О. М., Яковлєв М. Л.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амелін-30"

до Київської міської ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Амелін-30" (далі - ТОВ "Амелін-30", Позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради (далі - Міська рада, Відповідач), в якій просило визнати недійсним та скасувати рішення Міської ради № 4871/4912 від 23.06.2022" (далі - Рішення № 4871/4921, спірне Рішення) "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 22.04.2021 № 917/958 (далі - Рішення № 917/958) "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Амелін-30" земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, для благоустрою території та паркінгу на вул. Юрія Іллєнка, 30 у Шевченківському районі міста Києва".

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги ТОВ "Амелін-30" стверджувало про порушення Міською радою його прав землекористувача, порушення нею норм чинного законодавства, а також про вихід останньою за межі власних повноважень. Пояснювало, що Рішення № 917/958 є актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, а саме укладенням між сторонами відповідного договору оренди земельної ділянки. Звідси вказане рішення вже не могло бути змінене органом місцевого самоврядування після його виконання. Проте, ігноруючи наведене, Міська рада прийняла Рішення № 4871/4912, яким внесла зміни до Рішення № 917/958, внаслідок чого фактично змінила вид використання наданої Позивачу земельної ділянки, чим в свою чергу порушила права ТОВ "Амелін-30" як землекористувача, який мав законні очікування використовувати передану земельну ділянку на умовах укладеного договору оренди, а саме для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, паркінгу, а не для реставрації, експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі та для благоустрою території, як про те вказано у Рішенні № 4871/4912.

3. Розглядаючи заявлений позов, суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ "Амелін-30" є власником нежилого будинку в літері А, загальною площею 184,4 кв.м. за адресою: Юрія Іллєнка (колишня назва - вул. Мельникова), 30 у м. Києві, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашкевич Л. Г. 16.11.2018 за № 2767 (номер запису про право власності № 28960389, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.11.2018 № 440907114).

4. Згідно з Рішенням № 917/958 Міська рада вирішила передати Позивачу в оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,0667 га (кадастровий номер :91:091:0019) для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, для благоустрою території та паркінгу (код КВЦПЗ - 03.10, для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) на вул. Юрія Іллєнка, 30 у Шевченківському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.11.2018 № 145694483, номер запису про право власності 28960389).

5. 12.07.2021 Міська рада (як орендодавець) і ТОВ "Амелін-30" (як орендар) уклали договір оренди земельної ділянки (далі - Договір оренди), згідно з умовами якого орендодавець передав, а позивач прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором, для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, для благоустрою території та паркінгу.

6. В пункті 2.1. Договору оренди вказано, що об`єктом оренди за цим договором відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, Рішення № 917/958 є земельна ділянка площею 0,0667 га, з кадастровим номером :91:091:0019, що знаходиться за адресою: вул. Юрія Іллєнка, 30 у Шевченківському районі м. Києва; категорія земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення - 03.10. для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку; вид використання - для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, для благоустрою території та паркінгу

7. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2022 згадана земельна ділянка є власністю територіальної громади міста Києва в особі Міської ради (форма власності - комунальна), на яку 12.07.2021 за ТОВ "Амелін-30" на підставі Договору оренди зареєстровано право оренди земельної ділянки (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.07.2021 № 59219971; номер запису про інше речове право - 42928532).

8. Між тим, як також встановили суди, 27.04.2021 Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийняв наказ № 29, яким заніс до Переліку об`єктів культурної спадщини м. Києва особняк Пилипа Баккалинського 1900-1901 рр., який знаходиться на вул. Іллєнка, 30 у Шевченківському районі м. Києва та перебуває у власності ТОВ "Амелін-30".

9. У зв`язку із цим, 23.06.2022 Міська рада прийняла Рішення № 4871/4912, яким (згідно з вказаним вище наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)) вирішила викласти назву Рішення № 917/958 у такій редакції: "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "АМЕЛІН-30" земельної ділянки в оренду для реставрації, експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі в літері А та для благоустрою території на вул. Юрія Іллєнка, 30 у Шевченківському районі міста Києва".

Внесла зміни до пункту 1 Рішення № 917/958 шляхом викладення фрази: "для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, для благоустрою території та паркінгу" в такій редакції: "для реставрації, експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі в літері А та для благоустрою території".

Внесла зміни до пункту 2.7. Рішення № 917/958 шляхом викладення його в редакції: "Питання оформлення дозвільної та проєктно-кошторисної документації з метою проведення реставрації існуючої нежитлової будівлі вирішувати в порядку, визначеному чинним законодавством України".

Доповнила Рішення № 917/958 пунктом 3 такого змісту: "Доручити Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) під час видачі вихідних даних на проєктування врахувати статус будівлі як щойно виявленого об`єкта культурної спадщини. У зв`язку з цим вважати пункти 3-5 рішення пунктами 4-6.

10. Вважаючи вказане Рішення № 4871/4912 незаконним, посилаючись на положення статті 21 Цивільного кодексу України та статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ТОВ "Амелін" звернулося до господарського суду з позовом у цій справі.

11. Господарський суд міста Києва рішенням від 29.04.2024 позов ТОВ "Амелін-30" задовольнив повністю. Рішення Міської ради № 4871/4912 визнав незаконним та скасував.

12. Рішення мотивував аргументами про те, що Рішення № 917/958 є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання (укладенням між сторонами Договору оренди), а тому подальша зміна цього рішення самим органом місцевого самоврядування суперечить вимогам чинного законодавства України. Уклавши із Міською радою Договір оренди, ТОВ "Амелін-30" мало законні очікування щодо користування земельною ділянкою на умовах визначених цим договором, тобто для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональної адміністративної будівлі, для благоустрою території та паркінгу. Проте, як вбачається із Рішення № 4871/4912, ним Відповідач не лише вніс зміни до свого рішення, яке вичерпало дію фактом виконання, а й неправомірно змінив підставу, на якій земельна ділянка передавалась Позивачу в користування.

13. За наслідками перегляду цієї справи в апеляційному порядку, Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 04.12.2024, якою рішення місцевого господарського суду скасував та прийняв, яким у задоволенні позову відмовив.

14. Ухвалюючи постанову, апеляційний господарський суд виходив з того, що як слідує із матеріалів цієї справи, відповідно до статті 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини", наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.04.2021 № 29, будівлю за адресою вул. Юрія Іллєнка, ЗО у Шевченківському районі міста Києва було внесено до Переліку об`єктів культурної спадщини міста Києва як щойно виявлений об`єкт культурної спадщини, "Особняк Баккалинського".

15. Водночас, враховуючи приписи статей 24, 26, 37 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та ДБН А.2.2-14-2016 "Склад та зміст науково-проектної документації на реставрацію пам`яток архітектури та містобудування" на пам`ятках та об`єктах культурної спадщини передбачений лише такий вид будівництва, як реставрація, який в свою чергу складається з таких видів робіт і заходів: консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт (реставраційний), пристосування пам`яток, а також на невідкладні консерваційні та протиаварійні роботи.

16. Тобто, чинним законодавством на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини дозволяються роботи лише за видом будівництва - реставрація.

17. Звідси апеляційний суд виснував, що прийняття Міською радою Рішення 4871/4912 було зумовлено необхідністю приведення у відповідність Рішення № 917/958 в частині можливого виду будівництва для об`єкту нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці відповідно до вимог законодавства України у сфері охорони культурної спадщини і при цьому, спірним Рішенням не передбачено зміни коду виду цільового призначення переданої Позивачеві земельної ділянки, а лише внесено зміни виключно шляхом заміни будівництва на реставрацію будівлі, як виявленого об??єкта культурної спадщини, в той час як реставрація, так і нове будівництво - є видами будівництва.

18. Господарський суд апеляційної інстанції погодився з тим, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Проте, наголосив також, що підставою для оспорювання особою певного рішення є саме порушення її прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням.

19. В той же час, виходячи з того, що в тексті спірного Рішення зазначено про внесення змін до назви попереднього Рішення № 917/958, а не до виду використання земельної ділянки та коду виду цільового призначення земельної ділянки, вимоги, встановлені в пунктами 3,4 Рішення № 4871/4912, пов`язані не зі зміною цільового призначення, а з об`єктом нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці і який набув статусу щойно виявленого об`єкту культурної спадщини та, відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини", перебуває під охороною держави, апеляційний суд дійшов висновку про те, що Позивач не довів обставин порушення його прав як землекористувача у спірних правовідносинах, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

20. Окремо апеляційний суд акцентував також на тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки меті прийняття Міською радою спірного Рішення, враховуючи, що охорона культурної спадщини є важливим напрямом політики держави, від здійснення якої безпосередньо залежить можливість сталого розвитку суспільства, держави, кожного окремого індивіда. Збереження об`єктів культурної спадщини здійснюється задля можливості їх використання у суспільному житті в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь та є пріоритетним конституційним завданням держави.

21. Не погодившись із постановою апеляційного суду, ТОВ "Амелін-30" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить її скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

22. Підставою касаційного оскарження скаржник визначив приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції:

- неправильно застосував положення частини другої статті 19, статтю 144 Конституції України, статей 25, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" та не врахував висновку Верховного Суду щодо правильного застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, який викладено у постановах від 31.01.2019 у справі № 922/1107/18, від 14.01.2020 у справі № 910/15058/18, від 20.12.2022 у справі № 914/736/21, від 07.06.2023 у справі № 917/183/21, від 06.12.2023 у справі № 902/533/23 та від 20.09.2018 у справі № 521/17710/15-а (органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення);

- не застосував положення частини першої статті 95 Земельного кодексу України, частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 15, 16, 21 Цивільного кодексу України та не врахував висновків Верховного Суду щодо правильного застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, які викладено у постановах від 16.07.2024 у справі № 910/11499/23 (оспорюване рішення Київської міської ради може порушити права позивача, як орендаря земельної ділянки на користування орендованим майном, якщо таке рішення спрямоване на зменшення обсягу належних позивачу згідно з договором оренди прав), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття);

- не застосував статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не надав оцінку відповідності втручання у право заявника на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини, що не відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06.11.2019 у справі № 910/23595/17, від 24.06.2020 у справі № 903/206/19, від 05.02.2020 у справі № 297/616/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 17.06.2020 у справі № 922/2246/19, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц;

- прийняв оскаржувану постанову з порушенням статей 13, 73, 76, 78, 79, 86 ГПК України та без врахування висновку Верховного Суду щодо процедури дотримання вказаних норм, який викладено у постановах від 11.04.2023 у справі № 910/19442/21, від 07.06.2023 у справі № 917/183/21, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 15.06.2022 у справі № 924/785/20, від 30.05.2019 у справі № 904/4544/18 (щодо необхідності повного та всебічного дослідження доказів і аргументів сторін, а також встановлення обставин, що мають значення для розгляду позовних вимог).

23. Верховний Суд ухвалою від 20.03.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Амелін-30" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 у цій справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

24. 04.04.2025 до суду касаційної інстанції надійшов відзив Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на касаційну скаргу, в якому він висловлює свої заперечення щодо задоволення останньої. Скаргу вважає необґрунтованою та безпідставною. З оскарженою постановою погоджується та просить залишити її без змін.

25. 07.04.2025 до суду касаційної інстанції надійшов також відзив Міської ради на касаційну скаргу, в якому вона наполягає на необґрунтованості доводів скаржника. Міська рада поділяє висновки апеляційного господарського суду, а тому просить залишити без змін оскаржену постанову, а подану касаційну скаргу - без задоволення.

26. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників Позивача (Ракітін С. П.), Відповідача і Третьої особи ( ОСОБА_1 ), дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і вважає, що касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю виходячи з такого.

27. Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

28. Згідно із вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

29. Тобто, відповідно до положень згаданої норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

30. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

31. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

32. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

33. Враховуючи наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції, на які посилається ТОВ "Амелін-30" відсутні з огляду на таке.

34. Як вже зазначалося, виходячи з того, що в тексті спірного Рішення зазначено про внесення змін до назви попереднього Рішення № 917/958, а не до виду використання земельної ділянки та коду виду цільового призначення земельної ділянки, вимоги, встановлені в пунктами 3,4 Рішення № 4871/4912, пов`язані не зі зміною цільового призначення, а з об`єктом нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці і який набув статусу щойно виявленого об`єкту культурної спадщини та, відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини", перебуває під охороною держави, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що Позивач не довів обставин порушення його прав як землекористувача у спірних правовідносинах, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

35. У касаційній скарзі Позивач стверджує про те, що вказаний висновок апеляційного господарського суду (про відсутність порушеного права землекористувача) зроблено з неправильним застосуванням положення частини першої статті 95 Земельного кодексу України, частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 15, 16, 21 Цивільного кодексу України та без урахування висновків Верховного Суду щодо правильного застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, які викладено у постановах від 16.07.2024 у справі № 910/11499/23 (оспорюване рішення Київської міської ради може порушити права позивача, як орендаря земельної ділянки на користування орендованим майном, якщо таке рішення спрямоване на зменшення обсягу належних позивачу згідно з договором оренди прав), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття).

36. Але, колегія суддів, яка здійснює касаційне провадження у цій справі з`ясувала, що процитований скаржником висновок із постанови Верховного Суду від 16.07.2024 у справі № 910/11499/23 належить суду апеляційної інстанції, а не касаційному суду. Згаданий висновок суд касаційної інстанції процитував лише задля висвітлення обґрунтувань постанови апеляційного господарського суду, яка становила предмет касаційного перегляду у тій справі, однак оцінки такому висновку не надавав, не погоджувався з ним і його не спростовував, позаяк під час касаційного перегляду не погодився із аргументами скаржника про наявність у тій справі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України.

37. Більше того, спірні правовідносини у справі № 910/11499/23 стосувалися питань переходу права користування частиною земельної ділянки до нового власника нерухомості на підставі статті 120 Земельного кодексу України та внесення у зв`язку із цим змін у діючий договір оренди цієї земельної ділянки чинного орендаря. Подібних питань у правовідносинах справи № 910/12131/23 не виникало, суди попередніх інстанцій норм матеріального права, які регулюють подібні правовідносини взагалі не застосовували.

38. Так само і у справах № 921/158/18 (спір про визнання незаконними (протиправними) дій органу місцевого самоврядування стосовно незатвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування нежитлової будівлі, а також про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі) та № 910/5201/19 (спір про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування СТО з об`єктами дорожнього сервісу) спірні правовідносини стосувалися питань переходу права користування земельними ділянками до нових власників нерухомості на підставі статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, питань визначення розміру земельних ділянок, які виділяються для обслуговування діючих будівель, а також питань виділення таких ділянок з урахуванням вимог статті 134 Земельного кодексу України, тобто на конкурсній основі чи без неї.

39. З наведеного слідує, що предмети та підстави позовних вимог, фактичні обставини зазначених справ, суть спірних правовідносин у них, а також їх нормативно-правове регулювання кардинально відрізняються від тих, що склалися між сторонами спору у справі № 910/12131/23.

40. Зазначене свідчить про нерелевантність наведених скаржником постанов для здійснення касаційного провадження у цій справі та виключає можливість їх врахування при розгляді касаційної скарги в порядку пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

41. За цим колегія суддів надалі виходить з того, що ТОВ "Амелін-30" не обґрунтувало наявності підстав для касаційного перегляду оскарженої постанови апеляційного господарського суду в частині висновку про відсутність порушеного права Позивача у спірних правовідносинах.

42. Як вже також зазначалося, у касаційній скарзі скаржник стверджує, про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 19, статтю 144 Конституції України, статей 25, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" та не врахував висновку Верховного Суду щодо правильного застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, який викладено у постановах від 31.01.2019 у справі № 922/1107/18, від 14.01.2020 у справі № 910/15058/18, від 20.12.2022 у справі № 914/736/21, від 07.06.2023 у справі № 917/183/21, від 06.12.2023 у справі № 902/533/23 та від 20.09.2018 у справі № 521/17710/15-а (органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення).

43. Проте, проаналізувавши зміст перелічених скаржником постанов Верховного Суду, колегія суддів виявила, що повторюючи свій висновок (щодо неможливості внесення змін у "виконані" рішення органу місцевого самоврядування) суд касаційної інстанції у тих справах виходив із фактичних обставин доведеності позивачами обставин порушення їх прав у спірних правовідносинах.

44. Так, згідно із установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи № 922/1107/18 оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування було порушено право позивача щодо укладення договору оренди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі з літнім майданчиком; справи № 910/15058/18 - порушено право позивача на продовження орендних правовідносин нежитлового приміщення; справи № 914/736/21 - порушено право власності позивача на передане йому майно, яке раніше перебувало у спільній власності територіальних громад; справи № 902/533/23 - порушено право позивача на придбання у власність земельної ділянки, на якій розташовано належні йому об`єкти нерухомого майна; справи № 521/17710/15-а - порушено право позивача на отримання у постійне користування земельної ділянки, а також права громадян (третіх осіб) на отримання земельних ділянок у приватну власність.

45. В свою чергу, у справі № 917/183/21 питання щодо наявності чи відсутності порушеного права позивача лише буде вирішено за результатами її нового розгляду, оскільки за наслідками здійснення касаційного провадження у тій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про неповне встановлення важливих обставин, зокрема в частині того, чи відповідає оспорюване у ній рішення районної ради вимогам пункту 10 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та пункту 39 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України.

46. Звідси, оскільки скаржник у касаційній скарзі не обґрунтував наявності підстав для касаційного перегляду оскарженої постанови в частині висновку про відсутність порушення його права землекористувача у спірних правовідносинах, відсутні підстави стверджувати про можливість врахування у цьому касаційному провадженні висновку Верховного Суду із проаналізованих вище постанов, позаяк такий висновок в першу чергу обумовлювався саме безумовною доведеністю порушених прав позивачів.

47. Крім цього, у жодній із проаналізованих справ Верховний Суд не висновував за фактичних обставин внесення змін у рішення органу місцевого самоврядування із земельних питань, обумовлених особливим правовим статусом об`єкту нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, як щойно виявленого об`єкту культурної спадщини і збереження якого задля можливості його використання у суспільному житті в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь є пріоритетним конституційним завданням держави.

48. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про нерелевантність посилань скаржника на вказані постанови Верховного Суду, що виключає можливість і їх врахування при розгляді касаційної скарги в порядку пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

49. Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не надав оцінку відповідності втручання у право заявника на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини, що не відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у відповідних постановах, суд касаційної інстанції зазначає таке.

50. Так, у справі № 910/23595/17 суди розглядали спір за позов прокурора до міської ради і товариства про визнання незаконним і скасування рішення міської ради про передачу товариству земельної ділянки для обслуговування та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та визнання відсутнім у товариства права користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги були обґрунтовано тим, що рішення оспорюване рішення міської ради було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки передача спірної земельної ділянки в оренду відбулася без проведення земельних торгів та з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки.

Суди попередніх інстанцій позов задовольнили, однак Верховний Суд з їх висновками не погодився і передав справу № 910/23595/17 на новий розгляд.

Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій при вирішенні справи, обмежившись посиланням на наявність у товариства права отримати в оренду земельну ділянку для обслуговування придбаного ним нерухомого майна без проведення аукціону лише у тому розмірі, в якому вона була у користуванні попереднього власника майна, не надали належної правової оцінки доводам відповідачів та наданим ними доказам щодо наявності підстав для набуття товариством права користування земельною ділянкою саме у розмірі 0,1540 га, включаючи ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єктів нерухомості з урахуванням їх місцерозташування та встановлених обмежень у використанні спірної земельної ділянки, не дослідили зібрані у справі докази, зокрема проектну документацію із землеустрою.

Окремо суд касаційної інстанції також зауважив, що судами попередніх інстанцій не було надано будь-якої оцінки посиланням товариства на порушення, у разі задоволення позову, статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суди не встановили відповідність втручання у право товариства на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме: втручання ґрунтується на вимогах закону, відповідає суспільному інтересу та дотримання принципу пропорційності при такому втручанні, а тому це належить виправити на новому розгляді.

51. У справі № 903/206/19 суди розглядали спір за позовом прокурора до міської ради та фізичної особи про скасування рішення ради, яким внесено зміни до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році нежитлового приміщення, шляхом його викупу орендарем, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу такого приміщення, укладеного між міською радою і фізичною особою та зобов`язання останньої повернути спірне приміщення.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідачами недотримано законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" при прийнятті оспорюваного рішення, яка передувала підписанню оспорюваного правочину.

Суди попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовили. Верховний Суд висновки судів визнав передчасними та направив справу № 903/206/19 на новий розгляд.

Верховний Суд в контексті встановлення відповідності втручання у право товариства на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини вказав, що з судових рішень не вбачається судового дослідження та встановлення факту того, за чиєю саме ініціативою: міської ради чи фізичної особи було включено спірне майно до рішення ради і, якщо саме фізичною особою, то чи законними були її дії, якщо ні - яким чином це впливає на оцінку вищевказаних критеріїв втручання у її право на майно.

Також суд зауважив, що з оскаржуваних судових рішень не вбачається судового дослідження та висновків щодо доводів фізичної особи про те, що вона здійснила поліпшення спірного майна не менше ніж 25 відсотків його ринкової вартості.

Звіди касаційний суд вирішив, що задля усунення виявлених недоліків судового провадження, вказану справу належить розглянути повторно.

52. У справі № 297/616/17 суди розглядали спір за позовом прокурора до районної державної адміністрації та фізичної особи про визнання недійсним і скасування розпорядження голови РДА про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність фізичної особи та витребування цієї земельної ділянки із незаконного володіння останньої.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що у спірних правовідносинах відбулося незаконне надання у власність фізичної особи земель лісогосподарського призначення, які не можуть передаватися у приватну власність.

Суди попередніх інстанцій позов задовольнили. Верховний Суд із висновками судів погодився.

Суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами фактичних обставин того, що спірна земельна ділянка станом на момент відведення фізичній особі належала до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалася для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України, та що РДА не була наділена повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка перебувала в державній власності, шляхом передання у власність для нелісогосподарських потреб, а відтак у спірних правовідносинах земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння власника (держави) поза її волею.

Щодо встановлення відповідності втручання у право фізичної особи на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини, Верховний Суд вказав, що у тій справі, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судами обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

53. У справі № 926/1111/15 суди розглядали спір за позовом прокурора до міської ради та обслуговуючого кооперативу про визнання незаконним та скасування пунктів рішення ради, якими надано дозвіл кооперативу на складання проєкту відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва багатоквартирного житлового будинку, а також право на отримання інших вихідних даних на проектування об`єкта містобудування та здійснення проектно-вишукувальних робіт у порядку, визначеному законодавством; визнання незаконним та скасування пункту іншого рішення, яким затверджено проєкт відведення та передано безоплатно у власність кооперативу земельну ділянку для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку; визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку; звільнення та повернення (у триденний термін з моменту набрання рішенням законної сили) кооперативом спірної земельної ділянки.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що оскаржуваними рішеннями міської ради незаконно надано безоплатно у власність та користування обслуговуючому кооперативу земельну ділянку, засновники та члени якого (на час створення об`єднання та отримання дозволу на складання проєкту відведення) не перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а отже взагалі не мали права на безкоштовне отримання земельної ділянки для будівництва.

Справа розглядалася судами неодноразово. За наслідками здійснення касаційного провадження у ній, Верховний Суд скасував постанову апеляційного господарського суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги прокурора було задоволено частково, а саме визнано незаконним та скасовано оспорювані пункти рішень міської ради; в решті позовних вимог провадження припинено.

Підтримуючи висновки місцевого господарського суду по суті спору, Верховний Суд вказав, що оскаржувані рішення міської ради дійсно прийняті без дотримання вимог статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, Примірного статуту ЖБК і дослідження мети та порядку створення кооперативу, а також наявності правових підстав для набуття цією особою земельної ділянки у власність.

Щодо ж встановлення відповідності втручання у право кооперативу на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини, Верховний Суд зауважив, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

54. У справі № 922/2246/19 суди розглядали спір за позовом прокурора до міської ради, управління комунального майна та приватизації міської ради, приватного підприємства та фізичної особи про визнати незаконним та скасування пункту додатку 1 до рішення міської ради про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель; витребування у фізичної особи на користь територіальної громади міста спірних нежитлових приміщень.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що міська рада у спірних правовідносинах незаконно обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем.

Суди попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовили. Верховний Суд їх висновки визнав передчасними, рішення скасував та направив справу на новий розгляд.

Суд касаційної інстанції пояснив, що встановивши, що оскаржуване рішення міської ради щодо проведення приватизації шляхом викупу є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює порядок здійснення приватизації, а саме статтям 1, 2, 4, 25, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" та статтям 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", суди попередніх інстанцій не надали оцінки всім обставинам справи у їх сукупності, а помилково обмежилися лише посиланнями на рішення Європейського суду з прав людини, не врахувавши при цьому, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

55. У справі № 357/9328/15-ц суди розглядали спір за позовами прокурора до районної державної адміністрації, Управління Держгеокадастру та фізичних осіб про визнання недійсним і скасування розпорядження РДА, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та надано у власність 15 громадянам земельні ділянки орієнтовною площею по 2 га кожна для ведення особистого селянського господарства; визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки; витребування земельних ділянок з незаконного володіння фізичних осіб.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що при прийнятті оспорюваного розпорядження РДА порушила вимоги земельного законодавства і неправомірно передала у власність громадян землі водного фонду.

Суди попередніх інстанцій позов задовольнили. Верховний Суд із висновками судів погодився.

Суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами фактичних обставин того, що у спірних правовідносинах РДА в порушення вимог чинного земельного законодавства, у порядку безоплатної приватизації, без зміни цільового призначення та без розроблення і погодження відповідного проєкту відведення передала фізичним особам - відповідачам землі водного фонду. Зазначені обставини є підставою для скасування оспорюваного розпорядження про надання зазначених земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право власності, виданих на його підставі, та витребування цих земельних ділянок на користь держави.

Щодо встановлення відповідності втручання у право фізичних осіб на мирне володіння майном трьом критеріям правомірності такого втручання відповідно до практики Європейського суду з прав людини, Верховний Суд вказав, що у тій справі, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судами обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

56. Аналіз наведеного однозначно свідчить про те, що правовідносини, які розглядаються у справі № 910/12131/23 не є подібними тим, що мають місце у справах № 910/23595/17, № 903/206/19, № 297/616/17, № 926/1111/15, № 922/2246/19 та № 357/9328/15-ц, оскільки існує ряд істотних відмінностей саме у предметах та підставах позовів, фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами й обов`язками їх сторін, що в свою чергу зумовлює і різний зміст спірних правовідносин, що унеможливлює застосування правового висновку Верховного Суду, викладеного у наведених скаржником у касаційній скарзі постановах, до спірних правовідносин у цій справі.

57. У цій частині суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу на тому, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

58. Суд касаційної інстанції зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваній постанові, скаржник мав навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цього рішення, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахував суд попередньої інстанції з урахуванням встановлених ним обставин справи. Незгода скаржника з рішенням суду попередньої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішенні, не свідчить про його незаконність.

59. Стосовно ж доводів ТОВ "Амелін-30" про те, що суд апеляційної інстанції прийняв оскаржувану постанову з порушенням статей 13, 73, 76, 78, 79, 86 ГПК України та без врахування висновку Верховного Суду щодо процедури дотримання вказаних норм, який викладено у постановах від 11.04.2023 у справі № 910/19442/21, від 07.06.2023 у справі № 917/183/21, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 15.06.2022 у справі № 924/785/20, від 30.05.2019 у справі № 904/4544/18 (щодо необхідності повного та всебічного дослідження доказів і аргументів сторін, а також встановлення обставин, що мають значення для розгляду позовних вимог), то колегія суддів їх відхиляє, позаяк надані касаційним судом у згаданих постановах висновки стосуються загальних підходів до оцінки доказів при з`ясуванні обставин будь-якої господарської справи, а тому вони не можуть бути покладені у заперечення висновків суду апеляційної інстанції у даній справі, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності доказів та за іншого предмета доказування у неподібних правовідносинах.

60. Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм процесуального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх дотримання.

61. Так, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

62. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

63. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

64. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

65. Зважаючи на те, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається ТОВ "Амелін-30" у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження постанови суд попередньої інстанції, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 910/12131/23 правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2024 у цій справі.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 910/12131/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Амелін-30" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2024 закрити

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.