ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2025 р. Справа№ 911/1671/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача 1: Новицька А.О.;

від відповідача 2: Йосипенко С.Т. (поза межами приміщення суду),

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року (повний текст рішення складено і підписано 08.01.2025 року)

у справі №911/1671/23 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Київської обласної державної адміністрації,

2) Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області»

про визнання недійсним протоколу загальних зборів, визнання недійсним статуту релігійної громади у новій редакції, визнання протиправним та скасування розпорядження, скасування запису про державну реєстрацію,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) (далі - відповідач 1), Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» (далі відповідач 2) з вимогами:

1) визнати недійсним Протокол № 01 Загальних зборів Релігійної громади Свято-Троїцької парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області (ідентифікаційний код 25296680) від 22.06.2022 року;

2) визнати недійсним статут Релігійної громади «Релігійна організація «Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» (ідентифікаційний код 25296680) в новій редакції, зареєстрований розпорядженням Голови Київської обласної військової адміністрації від 19.10.2022 року № 752 «Про реєстрацію статутів релігійних організацій» та на підставі чого внесено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 002000763 від 07.12.2022 року 10:39:45;

3) визнати протиправним та скасувати розпорядження Голови Київської обласної військової адміністрації від 19.10.2022 року № 752 «Про реєстрацію статутів релігійних організацій», яким зареєстровано статут Релігійної організації «Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» (код 25296680) (нова редакція);

4) скасувати запис про державну реєстрацію № 002000763 від 07.12.2022 року 10:39:45 змін до відомостей про Релігійну організацію «Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» (код 25296680), які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №911/1671/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, представник скаржника вказав, що у зв`язку із прийняттям спірного розпорядження відповідачем 1 було порушено права та законні інтереси позивача, як керівника та члена Релігійної громади, зокрема, щодо представництва прав та обов`язків Релігійної громади, проведено реєстрацію Статуту Релігійної парафії та змінено її найменування в порушення встановленого порядку реєстрації.

Внаслідок неправомірних дій було порушено державний порядок проведення реєстрації змін до статуту Релігійної організації, встановлений нормами чинного законодавства України, що у свою чергу призвело до порушення права позивача на свободу совісті та віросповідання.

Водночас за твердженням представника скаржника тільки керівник (настоятель ОСОБА_1 ) або уповноважена ним особа мали право діяти в порядку самопредставництва від імені релігійної громади. Отже, заява, на підставі якої прийняте спірне розпорядження, подана відповідачу 1 неуповноваженою особою.

Крім того, представник скаржника зазначив, що матеріали справи містять належні докази, які підтверджують, що станом на момент проведення зборів від 22.06.2022 року кількість членів Релігійної громади є більшою, ніж 78 осіб, як це визначено в протоколі №01 від 22.06.2022 року.

При цьому, представник скаржника зауважив, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що будь-яку православну особу, яка є віруючою, відвідує церковні богослужіння і проживає у м. Переяслав Київської області можна вважати членом релігійної громади «Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №911/1671/23 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази сплати судового збору у розмірі 12883,20 грн.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №911/1671/23.

25.02.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача 1 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №910/1671/23 залишити без змін.

При цьому, представ відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що у ОСОБА_2 були наявні повноваження щодо подання заяви про реєстрацію статуту у новій редакції до Київської обласної державної адміністрації. При цьому, позивач помилково ототожнює процедуру реєстрації статуту релігійної громади та державної реєстрації змін відомостей про юридичну особу - релігійну організацію, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які регулюються різними актами законодавства.

Крім того, представник відповідача 1 зауважив, що Київська обласна державна адміністрація відповідно до положень ст.ст. 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійної організації» здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних громад, але не приймає чи затверджує статут юридичної особи приватного права - релігійної громади, не приймає рішень про зміну підлеглості юридичної особи - релігійної громади, не приймає рішення про призначення та/або звільнення керівника юридичної особи - релігійної громади.

Разом з цим, за твердженням представника відповідача 1 відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 року №910/10011/19, судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Відповідно вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача 1 від 19.10.2022 року №752 «Про реє рацію нової редакції статуту Релігійної громади є неналежним способом захисту порушеного права позивача.

27.02.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача 2 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №910/1671/23 залишити без змін.

Крім того, за твердженням представника відповідача 2 позивача не було позбавлено можливості сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, а також не було заборонено йому відвідувати храм.

При цьому, представ відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що позов подано не релігійною організацією, а особисто позивачем, відтак не доведено та не встановлено порушення його прав та обов`язків з огляду на гарантовану законом свободу інших осіб мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати нічку.

Що стосується порушення права позивача, як керівника Релігійної громади ПЦУ м. Переяслав, представ відповідача 1 зауважив, що чинне законодавство України не наділяє позивача виключними правами бути керівником Релігійної громади ПЦУ м. Переяслав чи здійснювати представництво прав та обов`язків Релігійної громади. Крім того, виступивши категорично проти переходу до релігійного об`єднання «Православна Церква України» разом з релігійною громадою УПЦ м. Переяслав ОСОБА_1 фактично, самостійно прийняв рішення не залишатися в управлінні релігійної громади, що змінила канонічну підлеглість.

Разом з цим, за твердженням представника відповідача 2 позивач не надав доказів того, що участь в загальних зборах Релігійної громади УПЦ м. Переяслав 22.06.2022 року приймало особи, які не досягли 18 років та/або не проживали в місцевості, де діє релігійна громада, тому Господарський суд міста Києва не встановив відсутності членства в учасників загальних зборів Релігійної громади УПЦ м. Переяслав, що відбулися 22.06.2022 року з підстав нерегулярного відвідування богослужінь та не відповідності віковому критерію.

Крім того, представник відповідача 2 зазначив, що позивач долучив до апеляційної скарги новий доказ - протокол №1 від 03.06.2022 року, який не був поданий позивачем до Господарського суд міста Києва та не вказав будь-яких причин неможливості подати їх до суду першої інстанції.

19.03.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було мотивоване неможливістю апелянта прибути в дане судове засідання у зв`язку із хворобою останнього.

Приймаючи до уваги, що вищевказане клопотання не підтверджено жодними належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України доказами (лікарняний тощо), колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, як необґрунтоване.

Враховуючи вищевикладене, суд протокольною ухвалою відмовив в задоволенні даного клопотання.

При цьому, 19.03.2025 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відвід судді Північного апеляційного господарського суду Гаврилюка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського судів від 19.03.2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Північного апеляційного господарського суду - Гаврилюка О.М. від розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №911/1671/23 відмовлено.

В той же час, 19.03.2025 року суддею Гаврилюком О.М. заявлено про самовідвід по справі № 911/1671/23 з метою виключення обставин, які можуть поставити під сумнів неупередженість судді при розгляді даної апеляційної скарги, недопущення у подальшому сумнівів у сторін чи інших осіб щодо неупередженості судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 року заяву про самовідвід судді Гаврилюка О.М. від розгляду справи №911/1671/23 задоволено. Матеріали справи №911/1671/23 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/822/25 від 20.03.2025 року, у зв`язку з задоволенням заяви судді Гаврилюка О.М. про самовідвід від розгляду справи №911/1671/23, відповідно до підпунктів 2.3.50 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1671/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 року визначено наступний склад колегії суддів: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2025 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №911/1671/23 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

16.04.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було мотивоване неможливістю останнього прибути в дане судове засідання у зв`язку із задіянням представника у іншій справі №754/9942/22, яка розглядається Деснянським районним судом міста Києва 16.04.2025 року.

Під час розгляду вищевказаного клопотання судовою колегію враховується наступне.

Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Посилаючись на участь в іншому судовому засіданні, представник скаржника належних та допустимих доказів, зокрема, що судове засідання в Деснянському районному суді міста Києва було призначено раніше (ухвала тощо) на підтвердження вказаних обставин суду не надає; клопотання про учать у судовому засіданні поза межами суду не заявляє.

Крім цього, колегія суддів констатує, що позивач був завчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи і, відповідно, мав достатньо часу забезпечити явку в судове засідання іншого представника, оскільки діюче законодавство не обмежує представництво інтересів в суді певним колом осіб.

Судова колегія відзначає, що у клопотанні про відкладення розгляду справи не наведено жодних об`єктивних причин, які унеможливлюють розгляд справи за відсутності представника позивача.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливість явки представника позивача не позбавляє суд права вирішити спір, з урахуванням того, що відповідно до ухвали Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2025 року, присутність сторони в судових засіданнях не визнавалась обов`язковою.

Водночас, колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Тобто, розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

З огляду на викладене, колегія суддів відзначає наступне, що явка учасників провадження в судове засідання обов`язковою не визнавалась, позиція апелянта викладена у поданій ним скарзі та останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, а тому з врахуванням фактичного спливу строку розгляду скарги клопотання про відкладення розгляду не підлягає задоволенню.

Представники відповідачів 1, 2 в судовому засіданні 16.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 16.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду не прибув. Про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідачів 1, 2, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Розглянувши долучення нових доказів до апеляційної скарги (протокол №1 від 03.06.2022 року), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті або у строк, встановлений судом для їх подання. Водночас, господарський процесуальний кодекс України надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку за умов, що особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, колегією суддів встановлено, що скаржник не обґрунтував неможливість подання вказаних доказів до суду першої інстанції та не клопотав про поновлення строку для їх надання.

За таких обставин, колегія суддів залишає клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи копі протоколу №1 від 03.06.2023 року - без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.1991 року рішенням виконавчого комітету Київської обласної Ради народних депутатів № 163 зареєстровано Статут релігійної громади Свято-Троїцької парафії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області, до якого розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 07.03.2012 року № 95 внесено зміни.

Відповідно до п. 1.1. Статуту (в редакції 2011 року) Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області (далі - парафія) є первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Київської єпархії УПЦ.

Згідно п. 1.3. Статуту (в редакції 2011 року) парафія об`єднує православних віруючих для задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати християнську віру, а також для піклування про релігійно-моральне виховання парафіян.

Вищим органом парафіяльного управління є Парафіяльні збори, які очолює настоятель парафії. До складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, беруть повноцінну участь у богослужбовому житті. Парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з Парафіяльною радою або, за благословенням єпархіального архієрея, благочинним, або іншим уповноваженим представником єпархіального архієрея у міру потреби, але не рідше ніж один раз на рік (п.п. 2.1., 2.2 Статуту в редакції 2011 року).

Відповідно до п. 2.4. Статуту (в редакції 2011 року) парафіяльні збори вважаються чинними, якщо на них присутні не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів, рішення яких приймається простою більшістю голосів.

Згідно п. 2.10. Статуту (в редакції 2011 року) усі документи парафії підписуються настоятелем та головою Парафіяльної ради. У разі, якщо головою Парафіяльної ради є настоятель, право другого підпису має скарбник.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.06.2022 року на Загальних зборах Релігійної громади Свято-Троїцької парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області (ідентифікаційний код 25296680) (присутні 78 осіб) прийнято такі рішення, які оформлено протоколом № 01:

1. Обрати Головою Загальних зборів - ОСОБА_4 , а секретарем - ОСОБА_5 .

2. Встановити список членів Загальних зборів Релігійної громади, які беруть участь в цих Загальних зборах (додаток № 1).

3. Змінити підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначити, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України).

4. Змінити офіційне найменування Релігійної громади, визначити таке нове найменування Релігійної громади: Повне найменування: Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області».

5. Визнати, що положення Статуту про необхідність отримання згоди чи затвердження змін до Статуту Релігійної громади єпархіальним архієреєм є такими, що суперечать вимогам статті 98 Цивільного кодексу України та Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо права вільної зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях Релігійної громади.

6. Викласти та прийняти Статут Релігійної громади в новій редакції. Подати прийнятий Статут Релігійної громади в новій редакції на затвердження Єпархіальному архієрею «Управління Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», митрополиту Київському і всієї України Епіфанію.

7. Під час богослужінь здійснювати поминання таким чином: «Владику і отця нашого Епіфанія, Блаженнішого Митрополита Київського і всієї України».

8. Припинити повноваження керівника Релігійної громади відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - ОСОБА_1 , останнім днем виконання його функціональних обов`язків вважати 22.06.2022.

Обрати головою парафіяльної ради Релігійної громади ОСОБА_2 , помічником голови парафіяльної ради Релігійної громади - ОСОБА_6 та скарбником парафіяльної ради Релігійної громади - ОСОБА_7 , строком на три роки.

10. Обрати ОСОБА_8 головою ревізійної комісії Релігійної громади, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - членами ревізійної комісії Релігійної громади, строком на три роки.

11. Уповноважити голову та секретаря Загальних зборів на підписання цього Протоколу і додатків до нього.

12. Провести реєстрацію Статуту Релігійної громади у новій редакції, а також державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Уповноважити ОСОБА_2 на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади, в тому числі, але не обмежуючись, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, обласними державними адміністраціями, відділами (управліннями) державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з метою реєстрації Статуту Релігійної громади у новій редакції, а також проведення державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та відповідно надати йому право від імені Релігійної громади підписувати заяви, форми реєстраційних карток, подавати всі необхідні документи, включаючи заяви, форми реєстраційних карток, цей Протокол Загальних зборів Релігійної громади, статут Релігійної громади та інші документи, передбачені чинним законодавством України, засвідчувати своїм підписом копії документів, з метою реєстрації Статуту Релігійної громади у новій редакції, а також внесення змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запитувати та отримувати (в тому числі оригінали) будь-які документи, у разі необхідності вносити плату за дії, що пов`язані з такою державною реєстрацією.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з додатком № 2 до Протоколу № 01 від 22.06.2022 року, 78 осіб - членів Релігійної громади Свято-Троїцької парафії Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області підтримали та прийняли рішення про зміну підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також про внесення змін до Статуту Релігійної громади шляхом викладення та прийняття його в новій редакції.

Зі Статуту Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» (нова редакція), прийнятого на загальних зборах, оформлених протоколом від 22.06.2022 року № 1, вбачається, що цей Статут був затверджений Єпархіальним архієреєм Управління Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) Митрополитом Київським і всієї України Епіфанієм.

19.10.2022 року Київською обласною державною адміністрацією (Київською обласною військовою адміністрацією) було прийнято розпорядження № 752 «Про реєстрацію статутів релігійних організацій», яким, зокрема, вирішено зареєструвати Статут Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» (нова редакція).

01.12.2022 року Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області» звернулася до Київської обласної державної адміністрації із заявою про внесення змін до відомостей про юридичну особу, яка підписана ОСОБА_2 29.08.1997 року Указом Митрополита Київського і Всієї України Володимира - архімандрита Ніла (Семенець Володимира Михайловича) було призначено настоятелем Свято-Троїцького храму м. Переяслав-Хмельницький та благочинним Переяслав-Хмельницького району.

Так, за твердженням позивача, загальні збори членів Релігійної громади, які відбулись 22.06.2022 року, є нечинними та неправомочними, а прийняті на них рішення є незаконними, оскільки настоятелем не скликалися та не проводилися (в порядку, визначеному Статутом Релігійної громади у попередній редакції) Парафіяльні збори щодо зміни канонічного підпорядкування, тоді як Парафіяльними зборами Релігійної громади 03.06.2022 року навпаки було підтримано канонічну підлеглість УПЦ. Отже, за доводами позивача, релігійна громада, членом якої він є, зазнала неправомірного втручання в свою діяльність, за відсутністю реального волевиявлення членів релігійної організації була підпорядкована іншому релігійному управлінню - Православній Церкві України.

Разом з цим, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що тільки керівник (настоятель Семенець В.М.) або уповноважена ним особа мали право діяти в порядку самопредставництва від імені релігійної громади. Отже, заява, на підставі якої прийняте спірне розпорядження, подана відповідачу 1 неуповноваженою особою, оскільки, необхідні для реєстрації документи були подані від імені релігійної організації Сокурем Григорієм Романовичем, який є уповноваженою особою на вчинення відповідних дій згідно з протоколом № 01 Загальних зборів Релігійної громади від 22.06.2022 року.

Тобто, дії відповідача-1 відповідали вимогам чинного законодавства, із врахуванням того, що у останнього були відсутні підстави для відмови у реєстрації в новій редакції Статуту Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) м. Переяслав Київської області».

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, підставою для звернення до суду є саме порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів особи.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. "Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Право на свободу світогляду та віросповідання у національному праві є складовою системи конституційних прав і свобод людини.

Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Аналогічні положення щодо відокремленості церкви від держави містяться у ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Положеннями ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому ст. 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого ст. 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Отже, вимогами чинного законодавства закріплено право релігійної громади скликати загальні збори щодо вирішення питання про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту релігійної організації її членами, а не тільки настоятелем, як це визначено в п. 2.2. Статуту в редакції 2011 року.

При цьому, рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення та, відповідно, не потребує затвердження єпархіальним архієреєм.

Тобто, законодавець наділив загальні збори релігійної організації виключною компетенцією відносно визначення питань щодо зміни канонічного підпорядкування, а також затвердження нової редакції статуту.

Суд також враховує, що у випадку невідповідності положень Статуту нормам законодавства мають застосовуватись положення закону, які мають вищу юридичну силу.

Аналіз положень ч. 2 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» свідчить про те, що особа має право на вільне волевиявлення відносно свого членства в релігійній громаді.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, аналіз Статуту Релігійної громади (поданий позивачем в матеріали справи витяг з нього) у редакції 2011 року, свідчить, що останній не містить будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади.

Натомість положеннями п. 2.1. Статуту у редакції 2011 року визначено, що до складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, беруть повноцінну участь у богослужбовому житті.

Також жодного порядку обліку членів релігійних організацій не міститься і у Законі України «Про свободу совісті та релігійні організації».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що будь-яку православну особу, яка є віруючою, відвідує церковні богослужіння і проживає у м. Переяслав Київської області можна вважати членом релігійної громади «Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області», у якій відсутнє фіксоване членство. Більше того, таке фіксоване членство суперечило б положенням ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Щодо твердження, скаржника як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, вищевказаний висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, і не можна вважати будь-яку православну особу, яка є віруючою, відвідує церковні богослужіння і проживає у м. Переяслав членом релігійної громади «Свято-Троїцька парафія Київської єпархії Української Православної Церкви м. Переяслав-Хмельницький Київської області, колегія суддів відзначає наступне

Так, ані законодавство України, ані статут релігійної громади УПЦ не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді, не містить визначену процедуру прийняття до членів релігійної громади. Позивач не надав жоден доказ, на якій підставі він вважає, що жителі села Велика Кісниця, які прийшли на парафіяльні збори та прийняли рішення про зміну канонічного підпорядкування, не є парафіянами релігійної громади.

Зважаючи на відсутність визначеного у статуті Релігійної громади порядку прийняття до членів громади, фіксованого членства, при визначенні критеріїв, яким мали відповідати члени релігійної громади, які брали участь у загальних зборах громади, що прийняли оспорюване рішення про зміну підлеглості у канонічних питаннях, слід враховувати встановлені у п.п. 2.1., 2.2 Статуту (в редакції 2011 року) критерії зборів парафіяльних зборів (якими є священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, беруть повноцінну участь у богослужбовому житті.

Такими критеріями, відповідність яким може бути об`єктивно встановлена, з перелічених є досягнення 18-річного віку і регулярне відвідування богослужіння.

Отже, через те, що до суду першої інстанції скаржник не надав докази про членів релігійної організації, а саме про регулярність відвідування ними богослужінь і неперебування під забороною чи церковним судом, суд першої інстанції належним чином застосовував критерій територіального зв`язку.

Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 року у справі №906/1330/21, в постанові Верховного Суду від 10.07.2024 року №902/1283/21, від 18.03.2025 року №911/3017/23.

Щодо доводів скаржника, що збори членів Релігійної громади, які відбулись 22.06.2022 року є нечинними та неправомірними, тоді як Парафіяльними зборами Релігійної громади 03.06.2022 року навпаки було підтримано канонічну підлеглість УПЦ, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, скаржником не спростовано належними та допустимими доказами обставин членства осіб в релігійній громаді УПЦ м. Переяслав осіб, які брали участь в загальних зборах 22.06.2022 року. Також матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, що станом на момент проведення зборів від 22.06.2022 року кількість членів релігійної громади є більшою, ніж 78 осіб, як це визначено в протоколі № 01 від 22.06.2022 року, відповідно саме позивач мав довести, на чому ґрунтуються такі твердження, тобто вказати на критерії, які дозволяли б суду встановити, чи є певна особа членом громади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі № 906/820/22.

Водночас, колегія суддів зауважує, що позивачем в суді першої інстанції не було долучено до матеріалів справи самого Протоколу № 1 від 03.06.2022 року Загальних (Парафіяльних) зборів Релігійної громади, а долучено лише Додаток № 2 до цього протоколу.

Крім того, колегія суддів відзначає, що додаток № 2 до Протоколу № 1 Загальних (Парафіяльних) зборів Релігійної громади від 03.06.2022 року не є тим доказом, що встановлює загальну кількість членів релігійної громади, а лише містить перелік осіб, якими підтримано рішення щодо залишення у канонічній підлеглості Українській Православній Церкві.

Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" не містить положень щодо підтвердження існуючої підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, а містить положення лише стосовно наявності можливості змінити таку підлеглість шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади внаслідок проведення членами релігійної громади загальних зборів.

Разом з тим, суд зазначає, що 31.01.2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статутом юридичної особи» від 17.01.2019 року № 2673-VІІ, згідно з яким визнано право релігійної громади на вільну зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні і за її межами релігійним центрам (управлінням) та встановлена нова процедура державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи.

Відповідно до пунктів 2, 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи» від 17.01.2019 року, установлено, що у разі прийняття рішення щодо зміни своєї підлеглості релігійна організація повідомляє про таке рішення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або обласні, Київську, Севастопольську міські державні адміністрації, а в Автономній Республіці Крим - Раду міністрів Автономної Республіки Крим, які забезпечують оприлюднення цього рішення на своєму офіційному веб-сайті.

Статути (положення) релігійних організацій мають бути приведені у відповідність із цим Законом упродовж одного року з дня набрання ним чинності. До приведення статутів (положень) у відповідність із цим Законом релігійні організації керуються положеннями діючих статутів (положень) у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

За приписами ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються: 1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади; 2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються: 1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів; 2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Відповідно до ч. 19 ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом: здійснення реєстрації статутів (положень) релігійних організацій, зазначених у ч. 2 ст. 14 цього Закону, а також змін і доповнень до них.

Стаття 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» регулює порядок відмови в реєстрації статуту (положення) релігійної організації.

Таким чином, судом критично оцінюється пред`явлення позовної вимоги про визнання недійсним Статуту до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації), якою не вчинялися дії щодо предмета спору (прийняття Статуту в новій редакції) та яка взагалі не повинна втручатися в діяльність релігійних організацій, а має діяти виключно в межах визначених дискреційних повноважень.

Так, колегія суддів погоджується з доводами відповідача 1 та зазначає, що фактичною підставою для звернення позивача до суду стали не реєстраційні дії відповідача 1 щодо реєстрації Статуту в новій редакції, а саме незгода із діями осіб, які прийняли рішення про зміну підлеглості релігійної громади, подали відповідну заяву та документи для реєстрації відповідачу 1.

Щодо посилань скаржника на порушення його прав на свободу совісті та віросповідання, а також на вільне волевиявлення членства у відповідній релігійній організації, колегія суддів відзначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 року у справі №906/1330/21 зазначила, що в питанні наявності порушеного права, що є підставою для звернення до суду, необхідно враховувати, що право на свободу віросповідання включає забезпечення вільної можливості сповідувати свою релігію, дотримуватися релігійної практики та релігійних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими єдиновірцями.

Частина 3 ст. 35 Конституції України визначає, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Європейським судом з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» досліджувалися питання щодо наявності втручання у право на свободу віросповідання скаржника, відповідності цього втручання закону, а також те, чи переслідувало втручання легітимну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві.

У вказаному рішенні встановлено, що за результатами розгляду спору в межах національної судової процедури було порушено ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, витлумачену у світлі п. 1 ст. 6 та ст. 11 Конвенції.

Надаючи тлумачення статей 9 та 11 Конвенції в контексті обмеження передбачених ними прав, Європейський суд з прав людини визнав, що в демократичному суспільстві дійсно може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп.

Зі змісту п. 2 ст. 9 Конвенції вбачається, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише обмеженням, встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні у справі «Коккінакіс проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, як визначено у ст. 9 Конвенції, свобода думки, совісті та релігії виступає однією з підвалин «демократичного суспільства» у значенні, що вживається у п. 31 Конвенції. Основоположний характер прав, гарантованих його п. 1 ст. 9 Конвенції, знаходить своє відображення, зокрема, у формулюванні параграфа, що передбачає обмеження на них. На відміну від других параграфів статей 8, 10 і 11 Конвенції, які охоплюють права, що перераховуються в перших параграфах цих статей, у другому параграфі ст. 9 Конвенції згадується лише про «свободу сповідувати релігію чи переконання» (п. 33).

Перелік таких обмежень, за вказівкою Європейського суду у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України», є вичерпним, вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженої самостійної оцінки, наданої державі, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдовувати запровадження таких обмежень. При цьому держава має незначні межі для власної самостійної оцінки в цих питаннях.

Таким чином, при вирішенні спору по суті національні суди мали дослідити, чи було втручання у право на свободу віросповідання необхідним у демократичному суспільстві, тобто здійсненим в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи відповідно до вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що 22.06.2022 року на загальних зборах членів релігійної організації приймалось рішення лише про перехід до Православної Церкви України, про внесення змін до статуту релігійної організації шляхом прийняття його в новій редакції.

При цьому, будь-якого рішення щодо відвідування храму на вказаних зборах не приймалось. Доказів заборони для вірян відвідувати храм в м. Переяслав Київської області матеріали справи не містять.

Із положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» слідує, що держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням), а також вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту релігійної громади. Відтак, сама по собі зміна канонічної підлеглості не може порушувати права на свободу віросповідання. При цьому, законом закріплено право особи, у разі незгоди із рішенням релігійної громади про зміну канонічної підлеглості, утворити нову релігійну громаду та укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником.

Водночас, колегія суддів зауважу, що якщо позивач не погоджується із прийнятими на загальних зборах 22.06.2022 року рішеннями, оформленими протоколом № 01 від 22.06.2022 року, то він не позбавлений права на утворення нової релігійної громади з бажаним канонічним підпорядкуванням.

В свою чергу, колегія судів погоджується із доводами відповідача 2, що виступивши категорично проти зміни канонічної підлеглості Релігійної громади, позивач фактично самостійно прийняв рішення не залишатися керівником релігійної громади та не здійснювати її представництво.

Тобто, прийнятими на загальних зборах 22.06.2022 року рішеннями, оформленими протоколом № 01 від 22.06.2022 року, позивача не було позбавлено можливості сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, а також не було заборонено йому відвідувати храм.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача на втручання у його право на свободу віросповідання, чим останній, серед іншого, обґрунтовує свої позовні вимоги.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що даний позов подано не релігійною організацією, а особисто позивачем, наявними у справі доказами не доведено та не встановлено порушення його прав та обов`язків з огляду на гарантовану законами свободу інших осіб мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої.

Крім того, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 року у справі №906/1330/21 зазначила, що у контексті визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості у канонічних і організаційних питаннях ідеться про те, що встановлений державою механізм реалізації цього права (шляхом ухвалення рішення загальними зборами) не може бути знівельований встановленням вимог, які фактично унеможливлюють реалізацію самого цього права, навіть якщо ці вимоги відповідають ієрархічній та інституційній структурі релігійної організації.

Тобто йдеться про те, щоб поставити дійсність рішення релігійної громади про зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях та визнання державою цього рішення в залежність від умови обов`язкового схвалення (згоди) ієрарха релігійної організації, з-під підлеглості якій громада має намір вийти і яка вочевидь такому її рішенню опирається.

Однак прийняття такого підходу робить неможливим реалізацію визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях, а саме право - ілюзорним.

Зміна підлеглості в канонічних питаннях таким чином стає неможливою без санкції ієрарха церкви, з підлеглості якій має намір вийти релігійна громада. Якби держава законодавчо закріпила цей порядок або суди, застосовуючи Закон, визнавали б обов`язковість такої санкції ієрарха для того, аби зміна підлеглості в канонічних питаннях визнавалась державою, то мала б місце ситуація, у якій держава поставила б визнання релігійної громади в залежність від волі визнаної церковної влади, яка вочевидь такому визнанню громади опирається, що свідчило б про недотримання нею обов`язку бути нейтральною та неупередженою у відносинах з різноманітними релігіями, конфесіями та переконаннями.

Суд також враховує, що Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14.06.2007 року у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" зазначив, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, ст. 9 має тлумачитися в світлі ст.11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави.

Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці суду, бути нейтральною та безсторонньою.

З огляду на викладене та враховуючи, що загальні збори від 22.06.2022 року, на яких приймались, серед іншого, рішення про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади та зміни до статуту релігійної громади, проводились без порушень вимог чинного законодавства, умов статуту (чинного на момент проведення зборів), недоведення позивачем невідповідності статуту (у новій редакції) нормам чинного законодавства, а також, встановивши відсутність порушення спірним статутом прав позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмовив в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладене ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам скаржника із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідачів викладеними у відзивах на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №911/1671/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 року у справі №910/1671/23 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/1671/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядки та строки, передбачені ст. ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата підписання 17.04.2025 року.