ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

16 квітня 2025 року Справа № 906/377/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Павлюк І.Ю.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю спільне підприємство «Актіс» на рішення господарського суду Житомирської області від 04.02.2025, повний текст якого складено 12.02.2025 та на додаткове рішення від 20.02.2025, повний текст якого складено 21.02.2025, у справі №906/377/24 (суддя Кравець С.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю спільне підприємство «Актіс»

до Житомирської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Моноліт 13/2»

про визнання права власності за набувальною давністю

В квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю спільне підприємство «Актіс» (надалі в тексті Товариство) звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Житомирської міської ради (надалі в тексті Міська рада), в якому просить визнати право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення, площею 14,8 кв.м, на технічному поверсі будинку розташованого по вул.Івана Мазепи, 13/2 у м.Житомирі.(т.1, арк.справи 1-5).

Ухвалою суду від 28.08.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Об`єднання співвлас-ників багатоквартирного будинку «Моноліт 13/2» (надалі в тексті ОСББ).

За наслідками розгляду справи №906/377/24 рішенням від 04.02.2025 Господарський суд Житомирської області відмовив Товариству в задоволенні позову повністю.(т.2, арк.справи 147-152).

Постановляючи рішення господарський суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в позові. При цьому, обґрун-тованість підстав для визнання права власності за набувальною давністю на нежитлове примі-щення, площею 14,8 кв.м, на технічному поверсі будинку розташованого по вул.Івана Мазепи, 13/2 у м.Житомирі судом не перевірялася, як і не розглядалось клопотання про застосування строків позовної давності та наслідків її спливу.

Крім того, додатковим рішенням суду першої інстанції від 20.02.2025 у справі №906/377/24 частково задоволено заяву ОСББ «Моноліт 13/2» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Присуджено до стягнення з Товариства на користь ОСББ 25 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.(т.2, арк.справи 194-198).

Не погоджуючись із рішенням, Позивач подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 04.02.2025 та ухвалити в нове рішення, яким повністю задоволити позов. Крім того, Скаржник просить скасувати додаткове рішення як похідне.

Обґрунтовуючи скаргу Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене без оцінки всіх обставин справи та наданих доказів, що призвело до ухвалення незаконного рішення з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Скаржник вважає, що саме Міська рада є належним відповідачем, оскільки саме рада відмовила у реєстрації права власності на нежитлове приміщення, площею 14,8 кв.м, на техніч-ному поверсі будинку розташованого по вул.Івана Мазепи, 13/2 у м.Житомирі. Водночас ОСББ не є ні попереднім власником, ні правонаступником, а тому у суду першої інстанції не було жодних підстав залучати в якості відповідача ОСББ «Моноліт 13/2» ані при подачі позову, ані під час слухання справи.

На думку Апелянта, ізольоване нежитлове приміщення площею 14,8 кв.м жодного дня з моменту вводу будинку в експлуатацію не використовувалось для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, для цього не пристосоване, не при-значене і не може бути використане за таким призначенням в майбутньому, а тому не є допоміжним приміщенням житлового будинку.

Скаржник зауважує, що спеціальне обладнання розміщене не на технічному поверсі будинку, а на даху будинку і в ізольованому нежитловому приміщенні РТО площею 14,8 кв.м, що зна-ходяться на технічному поверсі і належить ТОВ СП «Актіс». Система опалення, водопостачання цього будинку, ліфтове обладнання, вентиляційні системи та технічні комунікації будинку тощо, які забезпечують функціонування будинку знаходяться в інших приміщеннях на технічному поверсі (площа 360 кв.м) житлового багатоквартирного будинку Івана Мазепи 13/2. Крім того, Апелянт вважає, що висновок суду про обмежений доступ до обладнання та супровід працівників Позивача до технічного поверху лише з головою ОСББ не відповідає дійсним обставинам справи, не доведений жодними доказами, протирічить доказам, що містяться у справі та є нелогічним, адже у Позивача завжди був свій комплект ключів, а саме: від технічного поверху, від входу на дах, від приміщення РТО.

Апелянт також просить звернути увагу суду, що третя особа не виконала вимог ухвал суду від 28.01.2024 та від 08.10.2024 та не надала суду технічну документацію на будинок.

Скаржник вважає, що добросовісно заволоділо ізольованим нежитловим приміщенням пло-щею 14,8 кв.м на технічному поверсі житлового будинку 13/2 по вул.Івана Мазепи в м.Житомирі, в подальшому володіння майном є безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння майном.(т.2, арк.справи 206-213).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду 17.03.2025 відкрито апеля-ційне провадження у справі №906/377/24 та призначено до розгляду на 16.04.2025.(т.2, арк.справи 225).

Через систему «Електронний суд» від ОСББ до суду надійшли:

- 25.03.2025 відзив, в якому ОСББ просить залишити апеляційну скаргу Товариства на рішення господарського суду Житомирської області від 04.02.2025 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, третя особа звертає увагу суду, що Васильченко М.М. позовну заяву та апеляційну скаргу підписав саме як представник, але свої повноваження діяти як представник разом із позовом не надав. Не надано ним і документів, які дають підстави визначити його права як особи, що діє у порядку самопредставництва.(т.2, арк.справи 227-232).

- 15.04.2025 клопотання про відкладення розгляду справи, через зайнятість представника в іншому судовому засіданні. Крім того, при призначенні наступного судового засіданні просить врахувати зайнятість представника в інших судових засіданнях та не призначати засідання: з 15 по 18, 22 (можливо після 14 год), 23 (можливо до 13 год), 25 (можливо до 13 год), 28, 29 (можливо до 13 год), 30.04.2025; 01, 05, 06 (можливо до 13 год), 07 (можливо до 13 год), 08 (можливо до 13 год), 19, 22, 26 (можливо з 14 год), 27 (можливо до 13 год).05.2025, а також провести судове засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. (т.2, арк.справи 238-239).

16.04.2025 на адресу суду надійшло клопотання, в якому Товариство просить розглядати свою апеляційну скаргу без участі представника за наявними в матеріалах справи документами. (т.2, арк.справи 243).

Порадившись на місці колегія суддів відхилила клопотання про відкладення розгляду справи, зазначаючи при цьому, що юридична особа, відповідно до ч.3 ст.56 ГПК України, приймає участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Матеріали справи не містять доказів існування перешкод для забезпечення ОСББ участі в судовому засіданні іншого представника адвоката або здійснення самопредставництва.

Враховуючи, що явка сторін обов`язковою не визнавалась, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вирішила розпочати розгляд апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційної інстанції 16.04.2025 представники учасників справи не забезпечили явку уповноважених представників, при цьому, оскільки явка сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Спільне підприємство «Актіс» засноване у 1991 році, перереєстроване як Товариство з обмеженою відповідальністю спільне підприємство «Актіс» 01.11.1994, основним кодом діяльності якого є 61.20 діяльність у сфері безпроводового електро-зв`язку: експлуатація, технічне обслуговування та надання доступу до пристроїв, що передають голосові, текстові, звукові або відео дані з використанням інфраструктури безпроводових теле-комунікацій; технічне обслуговування та експлуатація пейджингового та стільникового зв`язку, а також інших видів систем безпроводового зв`язку.

Згідно з Актом державної комісії по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 30.12.1994, комісією прийнято в експлуатацію житловий будинок по вул.Мануїльсь-кого, 13/2, який пред`явлений для приймання в експлуатацію замовником Фірмою «Житомир-будзамовник».(т.2, арк.справи 34-37).

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Житомирської міської ради народних депутатів №1 «Про затвердження акту державної комісії по прийняттю в експлуатацію 79-квар-тирного житлового будинку, по вул.Мануїльського, 13/2» від 03.01.1995 затверджено Акт державної комісії по прийняттю в експлуатацію 79-квартирного будинку по вул.Мануїльського, 13/2, обсягом 27765,83 куб.м, загальною площею 5819,90 кв.м; прийнято житловий будинок на баланс ВЖРЕП-2.(т.2, арк.справи 33).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу №1 16.10.2016 установчими зборами співвласників житлових квартир багатоквартирного будинку №13/2 по вул.Івана Мазепи вирішено створити Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, затверджено статут об`єднання; проведено вибори правління ОСББ, проведено вибори ревізійної комісії ОСББ.(т.1, арк.справи 164-166).

Матеріалами справи стверджено, що 01.06.2017 комісією у складі представників ОСББ «Моноліт 13/2», КП ВЖРЕП №16, ТОВ КК «Коменерго», «Теплокомуненерго» комісійно оглянуто технічні поверхи, наслідки огляду зафіксовано в Акті: утримання технічних поверхів незадовільне. Вхід до технічних поверхів не облаштований дверями вони зняті та «валяються» на балконі. На технічних поверхах розміщене технологічне обладнання «розширювальний бак» системи тепло-забезпечення будинку, трубопроводи холодного, гарячого водопостачання та тепломереж. В приміщеннях відсутнє освітлення, що не дає можливості повноцінно їх оглянути, а в подальшому якісно обслуговувати. Ізоляція більшої частини трубопроводів фактично відсутня. Запірна арма-тура в наявності, однак потребує ревізії та профілактичного обслуговування. Всі приміщення технічних поверхів «захаращені» залишками ізоляційних та будівельних матеріалів, старим «непотребом» та різним побутовими сміттям. Прибирання не проводиться.(т.2, арк.справи 8).

В подальшому, 01.08.2017 комісією у складі: директора КП «ВЖРЕП №16» ЖМР Трухній М.В., гол.бухгалтера Булавко М.І., інженера 1-кат.Шефлера Т.В., голови правління ОСББ «Моно-літ 13/2» Шатило Д.В. було проведено обстеження активів житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 та передано з балансу КП «ВЖРЕП №16» ЖМР на баланс ОСББ «Моноліт 13/2» активи житлового будинку, що підтверджується Актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс.(т.1, арк.справи 179-180).

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2017 загальними зборами співвласників житлових квартир, оформленими протоколом №2, серед іншого було вирішено закрити технічний поверх та дах будинку; укласти договори з орендарями антен, що розміщені на даху будинку; кошти, що надходитимуть від орендарів вирішено спрямовувати на загальні потреби ОСББ «Моноліт 13/2»; по можливості встановити охоронну сигналізацію на технічні поверхи будинку та дах з метою збереження загально будинкового майна.(т.1, арк.справи 234-236).

Сторони також не заперечують, що у 2017-2018 рр. ОСББ «Моноліт 13/2» та ТОВ СП «Актіс» укладались договори розміщення обладнання, за умовами яких виконавець надає, а замовник бере у строкове платне користування місце для розміщення обладнання замовника.(т.2, арк.справи 20-23, 27).

З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2024 Товариство звернулось до Департаменту реєстрації Житомирської міської ради (надалі в тексті Департамент) із заявою про реєстрацію речових прав, в якій просило доручити державному реєстратору зареєструвати речові права останнього на нежитлове приміщення площею 14,8 кв.м. на технічному поверсі будинку, розта-шованому по вул.Івана Мазепи, 13/2 у м.Житомирі.(т.1, арк.справи 70-72).

У відповідь, Департамент листом №31 від 07.02.2024 повідомив Товариство, що для подання заяви у сфері державної реєстрації прав необхідно звернутися до державних реєстраторів, які здійснюють прийом громадян в Центрі надання адміністративних послуг по вул.Михайлівській, 4 та в Прозорому офісі на площі Польовій, 8 у м.Житомирі за відповідним графіком роботи. (т.1, арк. справи 77).

В подальшому, 20.02.2024 Товариство звернулось до Житомирського міського голови із заявою про реєстрацію речових прав, в якій просило доручити відповідному виконавчому органу міської ради або посадовій особі розглянути заяву від 17.01.2024 по суті у термін визначений законом.(т.1, арк.справи 73-74).

15.03.2024 Міська рада листом №13/1152 повідомила Товариство, що для прийняття та розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав, державний реєстратор має встановити особу заявника, яка звернулась щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно та повин-на надати оригінали документів необхідні для такої реєстрації, за результатом прийняття та розгляду яких державним реєстратором приймається відповідне рішення.(т.1, арк.справи 66-67).

З матеріалів справи вбачається, що 18.09.2024 комісією у складі членів правління ОСББ проведено обстеження житлового будинку №13/2 по вул.Івана Мазепи та встановлено, що вхід закривається на замок, тому сторонні потрапити туди не можуть; на технічному поверсі встанов-лено технологічні кабелі, які ведуть до приміщення, стіни якого збудовані з силікатної цегли, вхідні двері до нього закрито на замки та облаштовані попереджуючу табличку «Об`єкт під напругою»; належність (призначення) приміщення не встановлено, про що 18.09.2024 складено Акт комісійного огляду.(т.1, арк.справи 173-177).

У зв`язку з непроведенням Міською радою державної реєстрації права власності на нерухоме майно та покликаючись на довідку про вартість виконаних робіт за січень-квітень 1996 року, розрахунок договірної ціни на виконання робіт АТ «Будсервіс-М» ЛТД по об`єкту будівництво житлового будинку по вул.Мануїльского 13/2 за січень-квітень 1996 року та Акту приймання-передачі основних засобів від 21.02.1997 Товариство заявило позов про визнання за ним права власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення площею 14,8 кв.м на технічному поверсі будинку по вул. Мануїльського, 13/2 (теперішня назва Івана Мазепи, 13/2) в м.Житомирі, оскільки спірне приміщення, в якому розміщене радіотехнічне обладнання, термінали транкінго-вого радіотелефонного зв`язку для надання послуг в мережі транкінгового радіотелефонного зв`язку, перебуває на балансі Товариства з 1997 року, останнє постійно володіє ним.

З матеріалів справи також вбачається, що третьою особою до справи надано наявні у неї матеріали з інвентаризаційної справи №16581 на приміщення житлового будинку по вул. Мануїль-ського, 13/2 в місті Житомирі.(т.2, арк.справи 101-114).

За наслідками розгляду справи господарський суд Житомирської області рішенням від 04.02.2025 відмовив в задоволенні позову. Додатковим рішенням заяву ОСББ про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. (т.2, арк.справи 147-152, 194-198).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Позивача на рішення суду першої інстанції необґрунтована та не підлягає задоволенню, проте додаткове рішення належить скасувати з огляду на наступне:

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що у відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предметом спору є право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Переглядаючи оскаржуване рішення по суті, колегія суддів виходить з того, що гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист перед-бачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України) передба-чено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст.20 Господарсь-кого кодексу України (надалі в тексті ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ч.1-2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

До завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.(ч.1 ст.2 ГПК України).

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприєм-цем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З матеріалів справи, а саме з позовної заяви вбачається, що Товариство пред`явило Міській раді позов про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення, площею 14,8 кв.м на технічному поверсі житлового будинку розташованого по вул.Івана Мазепи, 13/2 у м.Житомирі.

Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів виходить з того, що згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із право-чинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у поряду позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених ч.3 ст.344 ЦК України.

Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обстави-нами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17, від 22.05.2018 у справі №922/1574/17, від 09.07.2019 у справі №920/999/16.

Відповідно до приписів ч.1, 4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволо-дінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добро-совісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Аналізуючи поняття «добросовісності володіння» як ознаки набувальної давності за ст.344 ЦК України, апеляційний суд виходить з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спору має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визна-чений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користу-вання), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійсню-ючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17).

Отже, право набувальної власності ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт, законність об`єкта володіння, добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість володіння, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння, відсутність норм закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності.

Апеляційний суд враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 даного кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом та беручи до уваги, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, зауважує, що положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю могло мати місце не раніше 1 січня 2001 року.

При цьому, коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

В позовній заяві Товариство обґрунтовує вимогу про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, покликаючись на норми ЦК УРСР 1963 року, що вмотивовує виникненням правовідносин щодо укладення угоди купівлі-продажу нерухомого майна у 1994 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року.

Колегія суддів вважає, що для такого твердженням правові підстави відсутні, оскільки норми цивільного кодексу УРСР 1963 року не передбачали інституту набувальної давності і не регулю-вали таких правовідносин. Як зазначалось вище, такий інститут виник лише з моменту набрання законної сили ЦК України і його норми поширюються на такі правовідносини з 2001 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, колегія суддів бере до уваги наступне.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист поруше-ного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, а відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.(ч.3 ст.45 ГПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (п.2, 4 ч.3 ст.162 ГПК України).

Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, уста-новлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, п.41, від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц, від 12.12. 2018 у справі №372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі №910/7122/17).

Поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 (п.27), від 09.02.2021 у справі №635/4741/17 (п.33.2).

Тобто за змістом норм господарського процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності господарського судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які позивачем залучені до участі у справі. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Товариство звернулося з даним позовом до Житомирської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення, площею 14,8 кв.м, на технічному поверсі будинку розташованого по вул.Івана Мазепи, 13/2 у м.Житомирі.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Житомирської міської ради народ-них депутатів №1 «Про затвердження акту державної комісії по прийняттю в експлуатацію 79-квартирного житлового будинку, по вул.Мануїльського, 13/2» від 03.01.1995 затверджено Акт державної комісії по прийняттю в експлуатацію 79-квартирного будинку по вул.Мануїльського, 13/2, обсягом 27765,83 куб.м., загальною площею 5819,90 кв.м; прийнято житловий будинок на баланс ВЖРЕП-2.(т.2, арк.справи 33).

16.10.2016 установчими зборами співвласників житлових квартир багатоквартирного будинку №13/2 по вул.Івана Мазепи (протокол №1) вирішено створити Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та затвердити його назву; затверджено статут Об`єднання; проведено вибори правління ОСББ; проведено вибори ревізійної комісії ОСББ.(т.1, арк.справи 164-166).

З матеріалів справи вбачається та не спростовано жодним учасником справи, що 01.08.2017 комісією у складі: директора КП «ВЖРЕП №16» ЖМР Трухній М.В., гол.бухгалтера Булавко М.І., інженера 1-кат.Шефлера Т.В., голови правління ОСББ «Моноліт 13/2» Шатило Д.В. було проведено обстеження активів житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 та передано з балансу КП «ВЖРЕП №16» ЖМР на баланс ОСББ «Моноліт 13/2» активи житлового будинку, що стверд-жується Актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс. (т.1, арк.справи 179-180).

При цьому, матеріалами справи стверджено, що на технічному поверсі житлового багато-квартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться системи опалення, водопоста-чання будинку, ліфтове обладнання, вентиляційні системи та технічні комунікації тощо, які забезпечують функціонування будинку.

Апеляційний суд бере до уваги, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багато-квартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загаль-ного користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч.2 ст.382 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багато- квартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призна-чені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (ко-лясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Таким чином, передаючи активи житлового будинку за адресою: вул.Івана Мазепи 13/2 з балансу КП «ВЖРЕП №16» ЖМР на баланс ОСББ «Моноліт 13/2» технічні приміщення, в яких розміщені комунікації для забезпечення функціонування будинку було передано для співвласників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку за даною адресою на праві спільної сумісної власності, від імені яких діє саме ОСББ «Моноліт 13/2».

Разом тим, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухо-мого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Однак, на переконання апеляційного суду, Товариству було відомо про перехід нерухомого майна з усіма активами на баланс ОСББ, що стверджується існуванням договірних відносин щодо сплати відшкодування технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж в період 2017-2018 рр.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що Житомирська міська рада не є належним відповідачем у даній справі.

Апеляційний суд також зауважує, що з гідно із ч.1-3 ст.48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна від-повідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належ-ним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів подання Позивачем в порядку ст.48 ГПК України клопотання про заміну неналежного відповідача належним.

Таким чином заявлені позивачем у цій справі вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.11.2022 у справі № 754/16978/21).

При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст.48 ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відпові-дача (п. 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц).

Так само у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №761/23904/19, від 20.01. 2021 у справі №203/2/19, від 21.11.2022 у справі №754/16978/21 викладено правовий висновок про те, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача (-ів)) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхід-ного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі належного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

З огляду на наведене та враховуючи, що звертаючись з цим позовом до суду, Позивач не визначив належного відповідача (ів), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Таким чином, доводи Позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляцій-ної скарги на основне рішення суду першої інстанції, не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та спростовуються викладеними вище висновками суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини щодо п.1 ст.6 Конвенції, яка зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див.рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п.26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v.Ukraine), заява №22750/02, п.42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява №5231/04, п.18, 19).

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Переглядаючи додаткове рішення, колегія судів зауважує, що судові витрати, відповідно до приписів статті 123 ГПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходжен-ням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою ад-воката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За резуль-татами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання прав-ничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відпо-відних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репута-цію сторони або публічним інтересом до справи.

Як стверджено матеріалами справи, інтереси ОСББ у справі №906/377/24 здійснювалося адвокатом Рудик Віталієм Руслановичем на підставі ордеру серії АМ №1100924 від 23.09.2024 та ордеру серії АМ №1102698 від 08.10.2024 видані адвокатським бюро «Віталія Рудика «Юстеко»; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЖТ №001279 від 28.01.2022; Договором про надання правничої допомоги №66/24 від 19.09.2024; додатковою угодою №1 від 19.09.2024 до Договору від 19.09.2024; Актами приймання-передачі послуг №1-08/10/24 від 08.10.2024, №1-11/12/24 від 11.12.2024, №1-17/01/25 від 17.01.2025, №1-04/02/25 від 04.02.2025; інформаційними повідомленнями про зарахування коштів №846 від 17.10.2024, №867 від 13.12.2024, №878 від 17.01.2025, №881 від 05.02.2025, №882 від 05.02.2025. (т.1, арк.справи 157, 167, 187-188, т.2, арк.справи 158, 162-174).

Апеляційним судом встановлено, що ОСББ «Моноліт 13/2»-клієнт та Адвокатське бюро «Віталія Рудика «Юстеко»-адвокатське бюро 19.09.2024 уклали Договір про надання правничої допомоги №66/24 (надалі в тексті Договір), відповідно до п.1.1 якого, адвокатське бюро зобов-язується надавати клієнту правову допомогу, пов`язану із представництвом та захистом інтересів клієнта. Клієнт зобов`язується сплатити за надану йому правову допомогу.

Правнича допомога за цим договором включає вчинення адвокатським бюро усіх необхідних юридично значимих дій та надання юридичних послуг, які необхідні для захисту інтересів клієнта (п.1.2 Договору).

За змістом п.п. 1.3, 1.4 Договору, перелік юридичних послуг визначений у п.1.2 не є вичерпним. Адвокатське бюро може надати клієнту будь-яку іншу юридичну послугу, прямо не визначену у п.1.2 Договору, якщо це необхідно для ефективного захисту інтересів клієнта. Сторони погодили, що конкретні юридичні послуги, їх вартість, порядок оплати та строки виконання визначаються сторонами у додаткових угодах до договору.

У розділі 2 Договору сторони погодили права та обов`язки клієнта та адвокатського бюро.

За надання юридичних послуг (правничої допомоги) за цим договором клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар у розмірі, визначеному у додаткових угодах до цього договору та/або актах приймання-передачі чи рахунках, а також компенсує супутні витрати. Сукупний розмір гонорару та супутніх витрат, які підлягають компенсації, адвокатське бюро визначає в акті прийому-передачі (п.п.4.1, 4.3 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 19.09.2024 адвокатське бюро та клієнт уклали Додаткову угоду №1 до Договору від 19.09.2024, згідно п.1.1. якої сторони домовились, що виконавець надає послуги з представництва інтересів клієнта у судах у ході розгляду справи №906/377/24.

Пунктом 2.1 додаткової угоди передбачено, що за надання юридичних послуг за цією додат-ковою угодою №1 клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар (аванс) у розмірі:

2.1.1. за опрацювання матеріалів, наданих клієнтом, вивчення таких документів та форму-вання правничої позиції, а також підготовку пояснень, заяв, клопотань у ході розгляду справи судом першої інстанції клієнт сплачує 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

2.1.2. вартість участі адвоката у судовому засіданні у суді першої інстанції:

- безпосередньо у суді 4000 гривень 00 копійок за кожне судове засідання;

- у режимі відеоконференції 3000 гривень 00 копійок за кожне судове засідання;

Сукупний розмір гонорару та супутніх витрат, які підлягають компенсації, адвокатське бюро визначає в акті прийому-передачі (п.2.3 додаткової угоди).(т.2, арк.справи 172).

Матеріали справи містять Акти приймання-передачі послуг №1-08/10/24 від 08.10.2024; №1-11/12/24 від 11.12.2024; №1-17/01/25 від 17.01.2025 та №1-04/02/25 від 04.02.2025 на підставі Договору про надання правничої допомоги №66/24 від 19.09.2024 та Додаткової угоди №1 від 19.09.2024, відповідно до яких клієнт сплачує:

- за опрацювання матеріалів, наданих клієнтом, вивчення таких документів та формування правничої позиції, підготовку пояснень у справі №906/377/24, а також за участь адвоката бюро у судовому засіданні 08.10.2024 у Господарському суді Житомирської області загальна вартість послуг складає 24 000,00грн;

- за участь адвоката бюро у судових засіданнях 31.10.2024, 11.11.2024, 18.11.2024, 11.12.2024 у Господарському суді Житомирської області загальна вартість послуг складає 16 000,00грн (4000,00 грн за 1 засідання);

- за участь адвоката бюро у судовому засіданні 17.01.2025 у Господарському суді Житомирської області загальна вартість послуг складає 4 000,00грн;

- за участь адвоката бюро у судовому засіданні 04.02.2025 у Господарському суді Житомирської області загальна вартість послуг складає 4 000,00грн (т.2, арк.справи 173 -174).

Загальна вартість наданих послуг згідно чотирьох Актів становить 48 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що клієнтом було повністю сплачено адвокатському бюро вартість наданих правничих послуг у справі №906/377/24, що стверджується інформаційними повідомленнями про зарахування коштів №881 від 05.02.2025, №882 від 05.02.2025, №878 від 17.01.2025, №867 від 13.12.2024, №846 від 17.10.2024.(т.2, арк.справи 162-166).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 зазначеного Закону договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`я-зується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надан-ня правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений договором у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністра-тивного суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодо-вуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08. 2019 у справі №915/237/18.

Колегія суддів також враховує що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, відповідно до частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України можливе виключно на підставі клопотання заінтересованої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, колегія суддів, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19, від 19.07.2021 у справі №910/16803/19, від 01.09.2021 у справі №910/13034/ 20.

Крім того, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05. 2020 у справі №904/4507/18, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Як встановлено апеляційним судом, Товариство подало заперечення на заяву ОСББ про ухвалення додаткового рішення, в яких Позивач зауважує, що заява про ухвалення додаткового рішення надійшла на шостий день після ухвалення рішення, третьою особою не було подано попереднього розрахунку суми судових витрат разом з першою заявою по суті спору. Вважає заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 48 000,00 грн є неспівмірними із складністю справи, наданими адвокатом послугами та часом, витраченим на виконання таких робіт. Товариство вважає, що представником третьої особи не доведено, що заявлені витрати на прав-ничу допомогу були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Вказує, що у актах приймання-передачі послуг відсутній детальний опис робіт із зазначенням витраченого на них часу, а також те, що третя особа зловживала процесуальними правами та затягувала розгляд даної справи.(т.2, арк.справи 180-185).

Поруч з тим, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції задоволив заяву ОСББ «Моноліт 13/2» частково, присудивши до стягнення з Товариства 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.(т.2, арк.справи 194-198).

Враховуючи відмову у задоволенні позову Товариства з підстав неналежності відповідача, а не за наслідками розгляду справи по суті, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви ОСББ про розподіл судових витрат необґрунтованим, з огляду на наступне.

Додаткове рішення це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов-язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), відшкодовуючи судові ви-трати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Таким чином, враховуючи предмет позову та підстави відмови у задоволенні позовних вимог, оцінивши подані третьою особою докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин справи, колегія суддів, дійшла висновку, що заявлені третьою особою до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу не відповідає критеріям обґрунтованості, розумності, співмірності та пропорційності, оскільки позов заявлено до іншої особи і у даному випадку така правова допомога не була обов`язковою та необхідною, а відтак заява ОСББ про ухвалення додаткового рішення не підлягає задоволенню.

Із зазначених мотивів додаткове рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2025 у справі №906/377/24 належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСББ «Моноліт 13/2» в задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з підстав ст.277 ГПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 34, 86, 232, 233, 240, 248, 252, 269, 275, 277, 282, 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю спільне підприємство «Актіс» на рішення господарського суду Житомирської області від 04.02.2025 та на додаткове рішення від 20.02.2025 у справі №906/377/24 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 04.02.2025 у справі №906/377/24 залишити без змін.

3. Додаткове рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2025 у справі №906/377/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Моноліт 13/2» у задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верхов-ного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

5. Матеріали справи №906/377/24 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Павлюк І.Ю.