ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/14396/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О.,

за участю секретаря судового засідання Москалика О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Полякової К.В.

від 11.06.2024

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Ходаківської І.П., Владимиренко С.В., Демидової А.М.

від 27.11.2024

у справі за позовом ОСОБА_2

до 1) Федерації велосипедного спорту України,

2) ОСОБА_1

про визнання недійсними та скасування наказу, рішення,

за участю представників:

від позивача: Дацко Ю.В.,

від відповідача-1: не з`явилися,

від відповідача-2: Король Д.В.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Федерації велосипедного спорту України та ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування наказу № 7 Президента Федерації велосипедного спорту України "Про затвердження складу Президії" від 16.09.2022, визнання недійсним та скасування рішення Президії Федерації велосипедного спорту України від 20.10.2022 про проведення Конференції Федерації велосипедного спорту України 04.11.2022 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні наказ та рішення прийняті за відсутності повноважень у ОСОБА_1 .

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

Громадську організацію Федерація велосипедного спорту України було створено та зареєстровано 13.05.1998.

Згідно з пунктом 1.1 Статуту громадської організації "Федерації велосипедного спорту України", затвердженим черговим засіданням конференції Федерації від 02.11.2016, остання є всеукраїнською громадською організацією спортивної спрямованості, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців в досягненні мети і завдань, передбачених цим Статутом.

Відповідно до пункту 1.2 Статуту Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі Статутом.

В пункті 1.3 Статуту визначено, що Федерація є всеукраїнською громадською організацією зі статусом юридичної особи, діяльність якої поширюється на територію всієї України. Федерація створена та здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України "Про громадські об`єднання" та "Про фізичну культуру і спорт", інших законів та нормативно-правових актів України, а також цього Статуту.

Згідно з положеннями п. 4.3 Статуту Федерація будується на засадах індивідуального членства.

Пунктом 4.7. Статуту передбачено, що члени Федерації мають право: брати участь у роботі Федерації; обирати і бути обраним до керівних органів Федерації; одержувати повну і достовірну інформацію щодо діяльності Федерації, матеріальну, методичну, консультативну допомогу Федерації; брати участь у спортивних, навчальних, методичних та інших заходах, що проводяться Федерацією, на засадах і в порядку, визначених регламентуючими документами Федерації; добровільно виходити з Федерації.

Згідно з пунктом 4.8. Статуту члени Федерації зобов`язані, зокрема: виконувати рішення, прийняті керівними органами Федерації (пп.4.8.3).

Рішенням від 20.07.2018, оформленим протоколом № 7, засідання позачергової конференції Федерації на посаду президента Федерації обрано ОСОБА_1 терміном на 4 роки, на посаду першого віце-президента Федерації - ОСОБА_2.

10.07.2019 першим віце-президентом Федерації скликано засідання президії Федерації на 12.07.2019, у зв`язку з отриманою скаргою від члена Федерації на дії президента Федерації ОСОБА_1

12.07.2019 на засіданні президії Федерації прийнято рішення, оформлене протоколом, про визнання дій ОСОБА_1 такими, що порушують статут, та є несумісними з членством у Федерації і посадою президента Федерації, а також вирішено скликати позачергову Конференцію членів Федерації, яку призначити на 20.08.2019 року.

20.08.2019 на засіданні позачергової Конференції громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" прийнято рішення про визнання роботи ОСОБА_1 як президента Федерації незадовільною та про припинення його повноважень на посаді президента з 20.08.2019 відповідно до частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України; обрано президентом Федерації ОСОБА_2 з 21.08.2019 на громадських засадах. Вказане рішення оформлено протоколом № 3.

ОСОБА_1 оскаржив рішення позачергової Конференції громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» від 20.08.2019, яким припинено його повноваження президента Федерації.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірним та скасовано рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20.08.2019, оформлене протоколом № 3.

На підставі зазначеного вище рішення були внесені до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зміни щодо відомостей про керівника, а саме, знову зазначено ОСОБА_1 як керівника Федерації велосипедного спорту України, обраного рішенням позачергової Конференції Федерації від 20.07.2018.

16.09.2022 ОСОБА_1 видав наказ № 7 "Про затвердження складу Президії" у кількості 10 чоловік.

20.10.2022 відбулося засідання Президії громадської організації "Федерації велосипедного спорту України", оформлене протоколом № 2, з порядком денним: терміни та формат проведення конференції Федерації; обговорення кандидатів на посаду президента; затвердження порядку денного конференції; різне.

За результатами проведеного засідання прийнято рішення про проведення конференції Федерації 04.11.2022, про затвердження кандидатів на посаду президента, про затвердження порядку денного конференції.

Постановою Верховного Суду від 25.01.2023 касаційну скаргу представника Федерації велосипедного спорту України Денесюка Н.О. задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України закрито, повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду та роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 у справі № 757/230/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20.08.2019, оформленого протоколом № 3, - відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суд від 04.04.2024 №757/230/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 у справі № 757/230/20 залишено без змін.

ОСОБА_2 , вважаючи, що наведені вище наказ № 7 Президента Федерації велосипедного спорту України "Про затвердження складу Президії" від 16.09.2022 та рішення президії Федерації велосипедного спорту України від 20.10.2022 про проведення конференції Федерації велосипедного спорту України 04.11.2022 прийняті за відсутності повноважень Президента у ОСОБА_1 , звернувся з цим позовом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд міста Києва рішенням від 11.06.2024 у справі № 910/14396/22 позов задовольнив повністю. Визнав недійсними та скасував наказ № 7 Президента Федерації велосипедного спорту України "Про затвердження складу Президії" від 16.09.2022 та рішення Президії Федерації велосипедного спорту України від 20.10.2022 про проведення Конференції Федерації велосипедного спорту України 04.11.2022. Стягнув з Федерації велосипедного спорту України та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 2 481 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що станом на дату підписання спірного наказу від 16.09.2022 та проведення засідання Президії Федерації 20.10.2022 ОСОБА_1 не мав повноважень Президента Федерації унаслідок прийняття 20.08.2019 на засіданні позачергової Конференції Федерації рішення, оформленого протоколом № 3, про визнання роботи ОСОБА_1 , як Президента Федерації, незадовільною та про припинення повноважень Президента ОСОБА_1 з 20.08.2019 відповідно до частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/14396/22 залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 у справі №910/14396/22, у якій просив їх скасувати, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Підставою касаційного оскарження визначено пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права статтю 55 Конституції України, статті 3, 15, 16, 92 Цивільного кодексу України, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 72-76), постанові Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5), постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18 (п.119, 120), постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 906/1244/20.

Наявність підстав для касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України обґрунтована відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

- статей 89, 97 Цивільного кодексу України, п. 13 ч. 2 ст. 9, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»;

- цивілістичної доктрини «venire contra factum proprium» - «концепції заборони суперечливої поведінки»;

- статті 55 Конституції України, статті 92, 97 Цивільного кодексу України, статті 112 ГК України, ст. 1, 11 Закону України "Про громадські об`єднання", статті 4, 41, 45 ГПК України.

Також зазначив про наявність підстав для скасування судового рішення відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили наявні у справі письмові докази та не врахували рішення конференції Федерації, яке оформлено протоколом №16 від 15.11.2022, згідно з яким ОСОБА_1 звільнено з посади Президента Федерації з 15 листопада 2022 року.

Відповідач-1 та позивач подали відзиви на касаційну скаргу, у яких просили залишити її без задоволення, рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

У цій справі спір виник щодо дійсності наказу Президента Федерації № 7 від 16.09.2022 «Про затвердження складу президії» та як наслідок прийняття Президією Федерації рішення від 20.10.2022 про проведення конференції Федерації 04.11.2022, оскільки спірний наказ за доводами позивача виданий ОСОБА_1 за відсутності у нього повноважень Президента Федерації.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідач-2 в обґрунтування наявності підстав для касаційного оскарження передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України вказав на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 55 Конституції України, статей 3, 15, 16, 92 Цивільного кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 72-76), постанові Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5), постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18 (п.119, 120), постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 906/1244/20.

На думку скаржника позивач, зазначаючи про обрання ефективного способу захисту, не наводить, у чому саме полягало порушення його прав та / або законних інтересів з урахуванням дій відповідача та яким чином визнання недійсними та скасування оскаржуваних наказу та рішення поновить порушене право чи інтерес позивача.

Відтак, враховуючи, що позивачем не було доведено взаємозв`язку між спірними рішеннями та порушенням будь-яких прав позивача на участь в управлінні Федерацією, беручи до уваги, що склад Президії вже було змінено, а рішення президії про проведення конференції вичерпало свою дію, позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту його права чи інтересу.

Отже, місцевий господарський суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог, а суд апеляційної інстанції - задовольнити апеляційну скаргу, з врахуванням висновків Верховного Суду, які викладені у вищезазначених постановах.

Верховний Суд вважає наведені скаржником доводи помилковими.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Згідно з частиною першою статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

За змістом статті 96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Як встановили суди попередніх інстанцій, відповідно до пункту 1.2 Статуту Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі Статутом, та будується на засадах індивідуального членства (п.4.3).

Пунктом 4.7. Статуту передбачено, що члени Федерації мають право: брати участь у роботі Федерації; обирати і бути обраним до керівних органів Федерації; одержувати повну і достовірну інформацію щодо діяльності Федерації, матеріальну, методичну, консультативну допомогу Федерації; брати участь у спортивних, навчальних, методичних та інших заходах, що проводяться Федерацією, на засадах і в порядку, визначених регламентуючими документами Федерації; добровільно виходити з Федерації.

Згідно з пунктом 4.8. Статуту члени Федерації зобов`язані, зокрема: виконувати рішення, прийняті керівними органами Федерації (пп.4.8.3).

20.08.2019 на засіданні позачергової Конференції громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" прийнято рішення про визнання роботи ОСОБА_1 як президента Федерації незадовільною та про припинення його повноважень на посаді президента з 20.08.2019 відповідно до частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України. Обрано президентом Федерації ОСОБА_2 з 21.08.2019 на громадських засадах.

Суди попередніх інстанцій, встановивши ці обставини, дійшли висновку про обрання позивачем належного та ефективного способу захисту, оскільки на час прийняття спірних рішень позивач був членом Федерації, а також особою, яку було обрано президентом Федерації з 21.08.2019, відповідно оскаржувані ним наказ та рішення президії порушують його право на управління юридичною особою в спірний період. Крім того наявність спірних рішень породжує правову невизначеність щодо особи яка мала право здійснювати діяльність з управління юридичною особою у спірний період.

Отже, доводи скаржника щодо того, що суди не перевірили факт порушення прав та інтересів позивача, що нібито свідчить про неврахування ними висновків Верховного Суду, викладених у наведених ним постановах Верховного Суду щодо застосування положень статей 3, 15, 16 ЦК України, спростовуються наведеними вище висновками.

Крім того, висновки судів попередніх інстанцій у цій частині не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених скаржником постановах, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними в істотних аспектах зі справою, що розглядається (зокрема, в проаналізованому вище аспекті порушення права позивача на управління юридичною особою в спірний період внаслідок вчинення відповідачем-2 дій з прийняття оскаржуваного наказу як Президентом Федерації після припинення його повноважень на посаді президента), а висновки щодо необхідності обрання належного та ефективного способу захисту сформовані з урахуванням конкретних обставин кожної справи та змісту правовідносин, які є відмінними від правовідносин сторін у цій справі.

У справі № 920/1771/14 Верховним Судом України переглядалася справа про визнання договору іпотеки недійсним; у справі № 910/23369/17 спір стосувався розірвання договору поруки з підстав істотного порушенням відповідачем умов договору, яке полягало у ненаданні позивачеві належним чином завірених копій документів на підтвердження обов`язків боржника за кредитним договором, внаслідок чого позивач значною мірою був позбавлений того, на що розраховував під час укладення договору поруки, був змушений залучити кредитні кошти, зазнав збитків і втратив зацікавленість у подальшому виконанні договору, у справі № 338/180/17 спір стосувався стягнення з відповідача безпідставно одержаних коштів (перераховані позивачем помилково, будь-які договірні відносини між позивачем і відповідачем відсутні); у справі № 488/5027/14-ц прокурор звернувся з позовом про визнання незаконним і скасування пункту рішення міської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею для будівництва індивідуального житлового будинку; у справі № 910/6642/18 позов подано про визнання за позивачем права на споживання природного газу, у справі № 904/3368/18 спір виник щодо визнання незаконними дії Дніпровської міської ради, які полягали у прийнятті нею суперечливих однопредметних рішень щодо передачі на баланс комунальному підприємству об`єктів нерухомого майна, у справі № 906/1244/20 вирішувалося питання чи може третя особа (іпотекодержатель) оскаржувати внутрішній наказ товариства про призначення керівника як такий, що порушує її права або законні інтереси.

Також слід зазначити про те, що вказані скаржником пункти постанов не є висновками Верховного Суду щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, а тому наведені скаржником доводи в обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України свого підтвердження не знайшли.

У той же час Верховний Суд зазначає, що під час вирішення спору в частині визнання недійсними та скасування наказу Президента Федерації № 7 від 16.09.2022 «Про затвердження складу президії» та визнання недійсним та скасування рішення Президії Федерації від 20.10.2022 про проведення конференції Федерації 04.11.2022 суди попередніх інстанцій не врахували, що за своєю правовою суттю такі вимоги як визнання рішення недійсним та його скасування є альтернативними, оскільки мають різні правові наслідки, зокрема, через різницю в часі дії такого акта.

Так, у разі визнання акта недійсним у суду немає потреби скасовувати його, оскільки визнання його недійсним означає, що він не породив правових наслідків із дня його вчинення. Скасування ж акта означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням.

Тож Верховний Суд зазначає, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції задовольнив фактично альтернативні вимоги щодо визнання наказу Президента та рішення Президії Федерації недійсними та одночасне їх скасування, тоді як резолютивна частина рішення не повинна викладатися альтернативно.

Подібний правовий підхід застосований Верховним Судом у постановах від 17.07.2018 у справі № 916/2386/17, від 22.08.2018 у справі № 925/517/17, від 14.09.2022 у справі № 909/298/21, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.07.2023 у справі № 911/3342/21.

Враховуючи викладене, позов необхідно було задовольнити лише в частині вимоги про визнання наказу Президента та рішення Президії Федерації недійсними, а в частині їх скасування - відмовити в позові.

Суди попередніх інстанцій цього не врахували, однак це не призвело до ухвалення незаконних рішень.

Іншою підставою для касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій скаржником визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.

За доводами скаржника наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 89, 97 Цивільного кодексу України, п. 13 ч. 2 ст. 9, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

На думку скаржника на момент прийняття спірного наказу, ОСОБА_1 був уповноваженою особою діяти від імені Федерації велосипедного спорту України, оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі №757/230/20-ц позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано неправомірним та скасовано рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20 серпня 2019 року, оформлене протоколом № 3.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року апеляційні скарги Федерації велосипедного спорту України, в особі представника - адвоката Денесюк Н. О., та громадської організації "Чернівецька федерація велосипедного спорту" залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційну скаргу представника Федерації велосипедного спорту України Денесюк Н.О. задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України закрито, повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду та роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 справу № 757/230/20 за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року по справі №757/230/20-ц, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 року, у позові відмовлено повністю.

Однак на момент прийняття спірного наказу, ОСОБА_1 був уповноваженою особою діяти від імені Федерації велосипедного спорту України, оскільки рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі №757/230/20-ц, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, набрало законної сили.

Наведені скаржником доводи в цій частині свого підтвердження не знаходять. Верховний Суд у постанові від 18.02.2025, прийнятій за результатами касаційного перегляду справи № 910/6213/23 за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним, надав оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності висновку Верховного Суду з питання застосування статей 89, 97 Цивільного кодексу України, пункту 13 частини 2 статті 9, частини 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Верховний Суд відхилив доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 89, 97 Цивільного кодексу України, пункт 13 частини 2 статті 9, частину 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" та дійшли невірного висновку, що ОСОБА_1 на момент прийняття спірного рішення не був керівником Федерації, враховуючи рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 у справі № 757/230/20, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021, та відомості з Єдиного державного реєстру щодо ОСОБА_1 як керівника Федерації у період з 27.06.2022 по 23.12.2022.

Верховний Суд зазначив, що відповідно до частин 1, 4, 5 статті 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Частиною 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" визначено, що якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Відповідно до частини 4 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 у справі № 757/230/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20.08.2019, оформлене протоколом № 3.

Однак, у подальшому постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 у справі № 757/230/20 рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021 скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України закрито.

Згідно зі сталою правовою позицією Верховного Суду, у разі якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (див. постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц, від 10.05.2018 у справі № 643/18839/13-ц, від 23.01.2019 у справі № 643/12557/16-ц, від 13.03.2019 у справі № 643/19761/13-ц, від 18.08.2021 у справі № 910/10984/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15, Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-1193цс15).

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанова Київського апеляційного суду від 02.11.2021 у справі № 757/230/20, не породжують жодних правових наслідків з моменту їх ухвалення.

Як наслідок, відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесені на підставі вказаних судових рішень щодо ОСОБА_1 як керівника Федерації у період з 27.06.2022 по 23.12.2022 є недостовірними.

Суд зазначає, що у даному випадку, у розумінні приписів частини 5 статті 89 Цивільного кодексу України та частин 1-4 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у їх сукупності, ОСОБА_1 не може посилатись на обставини внесених відомостей до Єдиного державного реєстру, оскільки такі відомості є недостовірними, про що знав ОСОБА_1 як сторона (позивач) справи № 757/230/20, в якій Верховним Судом прийнято постанову від 25.01.2023.

Отже, наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах і рішення судів попередніх інстанцій відповідають такому висновку, що виключає підстави для їх скасування з наведених скаржником підстав.

Щодо доводів касаційної скарги відповідача-2 про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме цивілістичної доктрини «venire contra factum proprium» - «концепції заборони суперечливої поведінки», а також статті 55 Конституції України, статті 92, 97 Цивільного кодексу України, ст. 112 ГК України, ст. 1, 11 Закону України "Про громадські об`єднання", статті 4, 41, 45 ГПК України внаслідок чого позов пред`явлено до неналежного відповідача, то вони є безпідставними.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). Водночас формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України стосовно необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування статті 55 Конституції України, статті 92, 97 Цивільного кодексу України, ст. 112 ГК України, ст. 1, 11 Закону України "Про громадські об`єднання", статті 4, 41, 45 ГПК України, а також доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), скаржник у касаційній скарзі не наводить аргументованого обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також доводів щодо необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених ним норм права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, поданих сторонами доказів на обґрунтування своїх вимог і заперечень, а також висновків судів про підстави для задоволення позовних вимог.

Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних відносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити, з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).

Скаржник, обґрунтовуючи касаційну скаргу, зазначив, що з аналізу норми частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України та цивілістичної доктрини «venire contra factum proprium» зловживання як особливий різновид цивільного правопорушення, полягає у зловживанні правами, за якого відбувається порушення прав інших суб`єктів цивільних правовідносин або створюється загроза такого порушення. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена саме з метою завдання шкоди іншій особі або досягнення мети, що суперечить такому праву (всупереч його призначенню).

Наявність суперечливої поведінки позивача у цій справі на думку скаржника полягає у тому, що позивачем ОСОБА_2 була подана позовна заява, а потім відповідачем-1, керівником якого є ОСОБА_2 подано заяву про визнання усіх позовних вимог, що на думку скаржника свідчить про суперечливу поведінку позивача, зловживання ним своїми правами та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Однак, як вбачається з оскаржених судових рішень суди попередніх інстанцій, підставою для задоволення позовних вимог визначили не факт визнання позову відповідачем-1. Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, надали оцінку доводам відповідача-2 та встановили відповідні правові підстави для задоволення позову. Інших обґрунтувань щодо того яким саме правом зловживав позивач, у який спосіб, які саме права відповідача-2 у такому разі порушуються цими діями позивача, касаційна скарга не містить.

Отже, наведені скаржником доводи щодо наявності в діях позивача ознак зловживання правами, за якого відбувається порушення прав відповідача-2 або створюється загроза такого порушення, є необґрунтованими.

Щодо інших доводів скаржника про пред`явлення позову до неналежного відповідача, то вони свого підтвердження не знайшли. Відповідачем-1 у цій справі визначено юридичну особу - Федерацію велосипедного спорту України. Враховуючи, що підставою позову позивачем вказано прийняття оспорюваних наказу та рішення Президентом Федерації ОСОБА_1 як неуповноваженою особою, оскільки 20.08.2019 на Конференції Федерації було прийняте рішення, оформлене протоколом № 3, про визнання роботи відповідача-2 незадовільною та про припинення його повноважень, тобто спірні рішення прийняті ОСОБА_1 у період коли він не був посадовою особою Федерації, яка має право діяти від імені Федерації, визначення ОСОБА_1 співвідповідачем у справі є обґрунтованим.

Крім того, ці доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не може виступати відповідачем у справі, оскільки у цій справі належним відповідачем є виключно юридична особа, суперечать попереднім доводам скаржника про наявність в діях позивача та відповідача-1 ознак зловживання правами, за якого відбувається порушення прав відповідача-2. Вирішення спору про права особи, яка не була залучена до участі у справі є неприпустимим.

Відповідно скаржником не доведено порушення судами попередніх інстанцій наведених ним у касаційній скарзі норм права, що призвело до прийняття незаконного рішення, відтак у Верховного Суду відсутня необхідність формування правового висновку про застосування цих норм права у подібних правовідносинах.

Відтак, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови з цієї підстави.

Іншою підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції у цій справі відповідач-2 визначив пункт 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач-2 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, тобто наявні підстави, передбачені пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема скаржник у касаційній скарзі зазначив, що судами обох інстанції не було досліджено рішення конференції Федерації, яке оформлено протоколом №16 від 15.11.2022.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Проте у цій справі наявність заявлених скаржником підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, про що зазначено вище.

З огляду на необґрунтованість наведених відповідачем-2 у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника і на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України та доводи, що стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не дослідження зібраних у справі доказів.

Фактично доводи скаржника, наведені в обґрунтування пункту 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зводяться до необхідності встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що наведені у касаційній скарзі відповідача-2 доводи не є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції. У той же час рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції мають бути змінені в частині позовних вимог про скасування наказу № 7 Президента Федерації велосипедного спорту України "Про затвердження складу Президії" від 16.09.2022 року; про скасування рішення Президії Федерації велосипедного спорту України від 20.10.2022 про проведення Конференції Федерації велосипедного спорту України 04.11.2022 року, в іншій частині оскаржувані рішення залишаються без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 311 ГПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний Суд дійшов висновку про необхідність змінити абзаци 2, 3 резолютивної частини рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування наказу № 7 Президента Федерації велосипедного спорту України "Про затвердження складу Президії" від 16.09.2022 року; про скасування рішення Президії Федерації велосипедного спорту України від 20.10.2022 про проведення Конференції Федерації велосипедного спорту України 04.11.2022 року, а в іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.

Судові витрати

З огляду на те, що зміна судового рішення не впливає на розмір судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам не здійснюється, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 у справі № 910/14396/22 змінити.

Викласти абзаци 2 та 3 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 в такій редакції:

«Визнати недійсним наказ № 7 Президента Федерації велосипедного спорту України "Про затвердження складу Президії" від 16.09.2022 року.

Визнати недійсним рішення Президії Федерації велосипедного спорту України від 20.10.2022 про проведення Конференції Федерації велосипедного спорту України 04.11.2022 року.».

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2024 у справі № 910/14396/22 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй