ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2025 р. Справа№ 910/9575/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Муковоз В.І.,

за участю представників:

від позивача - Кобилецький В.В.,

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Док Лайф" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/9575/24 (судя - Смирнова Ю.М., повний текст рішення складено - 22.11.2024) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дека лазер" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Док Лайф" про стягнення 1378628,65 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дека лазер" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Док Лайф" про стягнення 1378628,65 грн, з яких: основний борг у розмірі 619810,43 грн, штраф в розмірі 377933,65 грн, інфляційні втрати в сумі 314219,88 грн, 3% річних в сумі 66664,69 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору №05/04/2021 від 05.04.2021 в частині оплати поставленого позивачем товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/9575/24 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 619810 (шістсот дев`ятнадцять тисяч вісімсот десять) грн 43 коп. основного боргу, 61981 (шістдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна) грн 04 коп. штрафу, 313152 (триста тринадцять тисяч сто п`ятдесят дві) грн 36 коп. інфляційних втрат, 66575 (шістдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) грн 93 коп. 3% річних, 12738 (дванадцять тисяч сімсот тридцять вісім) грн 24 коп. витрат по сплаті судового збору та 50000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме неповідомлення відповідача належним чином про розгляд даної справи, а також вказує про відсутність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач (апелянт) правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, надіслав на адресу суду клопотання про відкладення слухання справи, яке мотивоване тим, що його представник не має змоги з`явитися у судове засідання, призначене на 07.04.2025, через участь у проведенні слідчих дій.

Дослідивши обставини, заявленого клопотання, колегією суддів відмовляється у його задоволенні, оскільки відповідачем у справі є товариство, а не окремий його представник, в свою чергу, Господарським процесуальним кодексом України передбачена участь у судовому процесі через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу.

Крім цього, наведені причини не належать до об`єктивних причин неможливості представника відповідача бути присутнім в судовому засіданні у цій справі з огляду на суб`єктивне обрання відповідно до наведених причин представником відповідача у цій справі поведінки, коли він на власний розсуд надає пріоритет участі в інших справах перед участю в судовому засіданні у цій справі.

З урахуванням того, що неявка представника апелянта в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

05.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дека лазер", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Док Лайф", як покупцем, було укладено договір №05/04/2021.

За умовами договору постачальник зобов`язується на умовах, передбачених даним договором, здійснити в інтересах покупця постачання обладнання "Апарат медичний лазер MOTUS АХ", що іменований надалі - товар, в комплектності згідно зі специфікацією (додаток №1 до цього договору), а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість та вартість робіт у відповідності з вимогами розділу 2 даного договору (п.1.1).

Вартість (ціна) товару за цим договором встановлюється в національній валюті 2058400,00 грн без ПДВ, яка на день укладення договору за безготівковим курсом продажу євро АТ КБ "Приватбанк" еквівалентна 62000 євро. Порядок розрахунків: ціна (вартість) товару за цим договором встановлюється в національній валюті та визначається у грошовому еквіваленті відповідно до безготівкового курсу продажу євро, що встановлюється АТ КБ "Приватбанк" і зазначається в додатках (специфікаціях) до договору; передплата за договором складає: 823360,00 грн, яка на день укладення договору, відповідно до курсу продажу євро АТ КБ "Приватбанк" еквівалентна 24800,00 євро; наступні платежі здійснюються згідно графіку платежів, що визначений у додатку 2 до договору. Підставою для перерахування коштів є договір. Сторони домовились про наступні правила визначення валютного еквіваленту кожного платежу та перерахунку вартості (ціни) товару в національну валюту: курс євро для цілей цього договору розуміється безготівковий курс продажу евро, що встановлюється АТ КБ "Приватбанк"; грошовий еквівалент ціни товару в євро визначається за курсом євро на робочий день, що передує дню здійснення оплати. Якщо у день, що передує дню платежу, встановленого відповідно до умов оплати цього договору, курс продажу євро збільшиться більш ніж на 0,1% порівняно із курсом продажу євро, який передував дню підписання цього договору, то сума у гривнях, що підлягає сплаті покупцем на виконання ним зобов`язань за цим договором, визначається шляхом перерахунку відповідно до курсу продажу євро, який передує дню фактичного здійснення платежу покупцем. При цьому, у випадку зменшення курсу продажу євро, перерахунок не здійснюється. Продовження строків платежів може бути здійснено лише на підставі додаткової угоди до договору. Сплатою за товар вважається день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п.п.2.1, 2.2, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.4.1, 2.2.4.2, 2.3, 2.5 договору).

У п.3.3 договору зазначено, що право власності на товар переходить покупцю після повної оплати його вартості.

Постачальник зобов`язаний своєчасно поставити товар згідно умов цього договору, а покупець - своєчасно прийняти товар та провести оплату згідно умов оплати цього договору (п.п.4.1, 4.1.1, 4.3, 4.3.1 договору).

Відповідальність покупця: у випадку прострочення оплати ціни (вартості) товару (п.2.2 договору) більше ніж на 30 календарних днів, покупець одноразово сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% з еквівалентну неоплаченої ціни товару (частини неоплаченої ціни товару) на день нарахування. У випадку прострочення оплати ціни (вартості) товару (п.2.2 договору) більше ніж на 60 календарних днів, покупець додатково одноразово сплачує постачальнику штраф у розмірі 25% з еквівалентну неоплаченої ціни товару (частини неоплаченої ціни товару) на день нарахування (п.п.5.2, 5.2.1, 5.2.2 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та його скріплення печатками сторін і діє до 15.12.2021 або до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань. Факсові копії мають силу оригіналу до отримання оригіналу договору (п.10.1 договору).

Згідно специфікації від 05.04.2021 до даного договору сторонами погоджено найменування, кількість і ціну товару, а саме: апарат медичний лазер MOTUS АХ у кількості 1 шт, вартістю 2058400,00 грн.

Згідно додаткової угоди від 05.04.2021 сторонами погоджено графік платежів за договором.

На виконання умов договору постачальником було поставлено, а покупцем прийнято товар на загальну суму 2058400,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №77 від 08.07.2021, копія якої наявна в матеріалах справи.

Згідно платіжних доручень №58 від 15.04.2021 на суму 823360,00 грн, №78 від 13.05.2021 на суму 155229,57 грн, №776 від 15.02.2022 на суму 100000,00 грн, №805 від 23.02.2022 на суму 100000,00 грн, №01/08/2023 від 01.08.2023 на суму 30000,00 грн, №686 від 06.09.2023 на суму 40000,00 грн, №739 від 09.10.2023 на суму 40000,00 грн, №1015 від 19.04.2024 на суму 50000,00 грн, №1028 від 23.04.2024 на суму 50000,00 грн, №1079 від 30.05.2024 на суму 50000,00 грн відповідачем було частково сплачено за отриманий товар у загальному розмірі 1438589,57 грн.

Решта вартості товару у розмірі 619810,43 грн оплачена не була, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Як вже вказувалося, місцевим господарським судом позовні вимоги задоволено.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно умов додаткової угоди від 05.04.2021 до договору сторонами погоджено графік платежів, згідно якого визначені суми та дати оплати (з 15.05.2021 по 15.12.2021).

Відповідач у визначений строк за отриманий товар розрахувався частково, сума боргу у розмірі 619810,43 грн оплачена ним так і не була.

Отже, на момент звернення позивача до суду з даним позовом строк виконання відповідачем грошового зобов`язання настав.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 619810,43 грн є обґрунтованим.

Також позивачем було заявлено до стягнення з відповідача штраф в розмірі 377933,65 грн, інфляційні втрати в сумі 314219,88 грн, 3% річних в сумі 66664,69 грн.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Пунктами 5.2, 5.2.1, 5.2.2 договору визначено відповідальність покупця, а саме: у випадку прострочення оплати ціни (вартості) товару (п.2.2 договору) більше ніж на 30 календарних днів, покупець одноразово сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% з еквівалентну неоплаченої ціни товару (частини неоплаченої ціни товару) на день нарахування. У випадку прострочення оплати ціни (вартості) товару (п.2.2 договору) більше ніж на 60 календарних днів, покупець додатково одноразово сплачує постачальнику штраф у розмірі 25% з еквівалентну неоплаченої ціни товару (частини неоплаченої ціни товару) на день нарахування.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 61981 грн 04 коп. штрафу, 313152 грн 36 коп. інфляційних втрат, 66575 грн 93 коп. 3% річних, розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Стосовно доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме неповідомлення відповідача належним чином про розгляд даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, апеляційним господарським судом встановлено, що ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі від 19.08.2024 та про призначення справи до розгляду по суті від 19.09.2024 були направлені на адресу офіційного місцезнаходження відповідача, проте повернулися з відміткою органу поштового зв`язку про відсутність адресата за вказаною адресою.

Апелянтом до апеляційної скарги додано лист АТ "Укрпошта", згідно якого рекомендовані листи №704 та №808 з вини працівників відділення №95 адресату не доставлялись.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (частини 2 та 3 ст. 120 ГПК України).

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто на адресу вказану у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. При цьому, сам лише факт не отримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.10.2024 у справі № 914/3445/23, від 05.03.2025 у справі № 904/4076/23).

Крім того, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (така ж правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б), від 07.09.2022 № 910/10569/21, від 19.12.2022 № 910/1730/22, від 01.03.2023 № 910/18543/21, від 30.03.2023 № 910/2654/22, від 06.06.2023 №922/3604/21, від 09.11.2023 у справі № Б-39/02-09 (922/3286/21).

Згідно із пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд першої інстанції надіславши ухвали від 19.08.2024 та від 19.09.2024 відповідачу за належною адресою, належним чином повідомив останнього про дату, час та місце розгляду даної справи.

В свою чергу, недоставлення відповідачу кореспонденції суду, яка була ним направлена за належною адресою, з вини працівників органу поштового зв`язку, жодним чином не спростовує обставин вчинення судом першої інстанції необхідних дій та належного повідомлення відповідача, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду, і належить до саме відносин адресата з підприємством поштового зв`язку.

З огляду на викладене, доводи скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме неповідомлення відповідача належним чином про розгляд даної справи, не знайшли свого підтвердження.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що даним апеляційним провадженням скаржнику забезпечено можливість в реалізації його права бути почутим, що є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін.

За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.

Отже, апеляційним господарським судом забезпечено скаржнику реалізацію його процесуальних прав, в тому числі щодо подання своїх заперечень по суті позовних вимог.

Разом з тим, апеляційна скарга відповідача доводів по суті задоволених судом позовних вимог, не містить.

Стосовно доводів апелянта про відсутність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У позовній заяві позивач зазначив про те, що попередній розрахунок суми судових витрат складає 167 862,87 грн.

Позивачем до закінчення судових дебатів у справі подано докази понесення витрат правничої допомоги на суму 158 162,87 грн.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що позивачем не було направлено відповідачу заяву про стягнення судових витрат разом з доказами їх понесення, у зв`язку з чим останнього позбавлено права на подання заперечень.

Оцінюючи вказані доводи, колегія суддів враховує наступні висновки об`єднаної палати Верховного Суду, викладені в постанові від 30.08.2024 у справі № 908/3731/23.

За змістом абз.1 ч.7 ст.42 ГПК якщо цим Кодексом передбачено обов`язок учасника справи щодо надсилання копій документів іншим учасникам справи, такі документи в електронній формі можуть направлятися з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (далі - ЄСІКС) або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а в разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Отже, у разі відсутності електронного кабінету в учасника справи відповідні копії документів мають бути надіслані такому учаснику у паперовій формі листом з описом вкладення.

Водночас згідно з абз.2 ч.7 ст.42 ГПК якщо інший учасник справи відповідно до ч.6 ст.6 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до норм ГПК зареєструвати електронний кабінет зобов`язані не всі суб`єкти. Такий обов`язок законодавець поклав лише вичерпне коло осіб, перелік яких наведений у ч.6 ст.6 ГПК.

Так, відповідно до ч.6 ст.6 ГПК адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, зобов`язані реєструвати свої електронні кабінети в ЄСІКС або її окремій підсистемі (модулі) у обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні кабінети у добровільному порядку.

Абзац 1 ч.7 ст.42 ГПК передбачає надсилання копій документів у паперовій формі листом з описом вкладення лише тим учасникам справи, які не мають електронного кабінету та відповідно до закону не зобов`язані його реєструвати.

Натомість для учасників справи, які згідно з ч.6 ст.6 ГПК зобов`язані зареєструвати електронний кабінет, однак не зробили цього, законодавець передбачив процесуальну відповідальність у вигляді відсутності обов`язку надсилання цим суб`єктам паперових копій документів.

Приписи абз.2 ч.7 ст.42 ГПК спонукають осіб, перелік яких визначений ч.6 ст.6 ГПК, виконати свій обов`язок з реєстрації електронного кабінету, усвідомлюючи, зокрема, можливі негативні процесуальні наслідки його невиконання (у тому числі передбачені абз.2 ч.7 ст.42 ГПК).

Так, з 04.11.2023 (дата набуття змін до абз.1 ч.6 ст.6 ГПК, внесених законом №3424) у всіх юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, виник обов`язок зареєструвати електронний кабінет.

Відповідач станом на дату розгляду даної справи свій обов`язок щодо реєстрації електронного кабінету не виконав.

Відповідно позивач не міг надсилати відповідачу паперові копії документів через невиконання останнім свого обов`язку.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 158 162,87 грн заявник надав: ордер серії АА №1471475 від 01.08.2024; договір про надання правової допомоги від 15.07.2024, укладений між адвокатом Кобилецьким В.В. та позивачем; звіт про виконання доручення від 16.10.2024; видатковий касовий ордер від 16.10.2024 на суму 20300,00 грн.

Відповідно до п. 7 договору гонорар адвоката визначається з розрахунку 2 900 грн. за годину роботи.

Згідно звіту про виконання доручення від 16.10.2024 адвокатом були виконані наступні роботи:

консультування клієнта щодо підстав стягнення боргу, збір доказів (2 години);

підготовка позовної заяви та систематизація позовних матеріалів (3 години);

представництво інтересів позивача в суді, участь в судових засіданнях, підготовка інших процесуальних заяв (2 години).

Всього 7 годин, загальна вартість 20 300 грн.

В п.8 укладеного між адвокатом Кобилецьким В.В. та позивачем договорі про надання правової допомоги від 15.07.2024 зазначено, що у випадку успішного виконання доручення клієнт сплачує на користь адвоката додатковий гонорар у розмірі 10% вартості всього отриманого внаслідок наданої адвокатом правової допомоги.

На підставі даного пункту позивачем заявлено також 137 862,87 грн додаткового гонорару.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

За змістом положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене вище повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Одночасно, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 11.02.2021 у справі №920/39/20.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, Верховний Суд вважає за доцільне додатково звернутися до нещодавньої практики ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у рішення від 18.02.2022 у справі "Чоліч проти Хорватії" ЄСПЛ зазначив (п. 77), що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.

Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Водночас, у рішенні ж від 22.09.2022 у справі "Генеральний будівельний менеджмент проти України" ЄСПЛ у п. 41 зменшив суму витрат на правничу допомогу скаржникові із заявлених 3 750 євро до 850 євро, виходячи саме з надмірного характеру заявлених витрат відносно обмеженого обсягу наданих адвокатом послуг, не вбачаючи у цьому жодних конвенційних порушень.

Колегія суддів зазначає стосовно таких послуг, як консультування клієнта щодо підстав стягнення боргу, збір доказів, то вони поглинаються такою послугою як підготовка позовної заяви.

Стосовно додаткового гонорару, то для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, оцінивши витрати позивача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, відповідність цієї суми критеріям реальності і розумності, а також доведеність позивачем у відповідності до вимог статті 74 ГПК України викладених ним обставин стосовно надання адвокатом послуг на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що заявлені Товариством з обмеженою відповідальністю "Дека лазер" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 158 162,87 грн не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України).

Так, враховуючи обставини даної справи, її складність, ціну позову, предмет та підстави позовних вимог, слід зазначити, що визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності і становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Отже, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд вірно вказав, що розумним та співмірним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі є 50 000 грн.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу є доведеним, документально обґрунтованим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності цих витрат.

При цьому, за висновком суду апеляційної інстанції, апелянт не довів відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України неспівмірності понесених позивачем при розгляді цієї справи у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. із складністю даної справи та наданим адвокатом обсягом послуг, нерозумності розміру таких витрат.

Таким чином, присуджений до стягнення розмір витрат правничої допомоги в сумі 50 000 грн. колегія суддів не вважає завищеним.

Стосовно доводів скаржника про відсутність доказів оплати гонорару, слід зазначити, що за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані рішення місцевого господарського суду прийняті з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Док Лайф" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/9575/24 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі №910/9575/24.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена: 22.04.2025 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

Л.В. Кропивна