ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2025 р. Справа№ 910/18931/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

розглянувши у письмову провадженні, без виклику сторін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Попелухи Олени Миколаївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024

у справі №910/18931/23 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Попелухи Олени Миколаївни

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій Укртранс"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій Автор"

про стягнення 146 612,01 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року Фізична особа-підприємець Попелух Олена Миколаївна (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій Укртранс" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій Автор" (далі - відповідач 2) про стягнення 146 612,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невідшкодованою солідарно відповідачами на підставі ст.ст. 1187, 1194 Цивільного кодексу України шкоди в розмірі 146 612,01 грн, що залишилася, виходячи з вартості належного позивачу транспортного засобу до ДТП у не пошкодженому стані в розмірі 375 712,01 грн, за вирахуванням 80 000 грн вартості належного позивачу ТЗ після ДТП у пошкодженому стані та 156 800 грн сплаченого страховиком страхового відшкодування. Крім того, до заявленої до стягнення суми включено 7 700,00 грн витрат на евакуацію пошкодженого транспортного засобу до м. Дніпра.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі №910/18931/23 у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Попелухи Олени Миколаївни відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд зазначив, що надані відповідачами до матеріалів справи докази свідчать, що винний у спричиненні 15.09.2023 дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 , не перебував у трудових правовідносинах із жодним із відповідачів, що виключає можливість покладення на них відповідальності зі сплати позивачу різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Попелуха Олена Миколаївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі №910/18931/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував положення статті 1194 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (тобто відповідач 1), у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, скаржник зазначає , судом не враховані положення ч. 2 ст. 1172 ЦК України, за приписами якої замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.

Також апелянт звертає увагу, що договір про виконання робіт №14-09/23 від 14.09.2023, який був укладений між фізичною особою ОСОБА_2 та ТОВ «Кій Автор», за своєю суттю та змістом є договором підряду, за яким ТОВ «Кій Автор» (відповідач- 2) замовило послуги з перевезення вказаному водію, що покладає на замовника (відповідача- 2) обов`язок відшкодувати спричинені з вини виконавця збитки на підставі ч. 2 ст. 1172 ЦК України з огляду на те, що виконавець діяв за задоволенням відповідача -2.

Отже, на думку апелянта, матеріальний закон покладає одночасно обов`язок відшкодувати спричинену шкоду потерпілому у разі коли страхової виплати недостатньо для повного відшкодування завданої нею шкоди, як особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (тобто, на відповідача- 1 на підставі ст. 1194 ЦК України), так і на замовника, який відшкодовує шкоду спричинену виконавцем, який виконував роботу за його підрядом (на відповідача- 2 на підставі ч. 2 ст. 1172 ЦК України).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кій Укртранс" у своєму відзиві, наданому до суду 27.01.2025 зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Також відповідач-1 зауважує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Кій Укртранс" хоч і є власником транспортного засобу MAN днз НОМЕР_1 тобто, власником джерела підвищеної небезпеки, проте, на момент вчинення ДТП вказаний транспортний засіб було передано на правовій підставі у володіння водію ОСОБА_1 .

При цьому, відповідач-1 вказав, що водій ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах із відповідачами, а тому на відповідачів не може бути покладено обов`язок відшкодування завданих позивачу збитків у розмірі 146612,01 грн.

Крім того, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій Автор" у своєму відзиві, наданому до суду 27.01.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Також відповідач-2 зауважує, що правовідносини між відповідачем-2 та водієм ОСОБА_1 за своєю суттю та змістом не відповідають договору підряду.

Разом з цим, за твердженням відповідача-2, останній не є власником транспортного засобу MAN днз НОМЕР_1 та вказаний транспортний засіб було передано на правовій підставі у володіння водія ОСОБА_1 , який не перебував у трудових відносинах із відповідачем-2, а тому на нього не може бути покладено обов`язок відшкодування завданих позивачу збитків у розмірі 146 612,01 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Коротун О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Попелухи Олени Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі №910/18931/23. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 року, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/18931/23 розглядалась протягом розумного строку.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

15.09.2023 у смт. Петриківка Дніпровського району Дніпропетровської області відбулася дорожньо-транспортна пригода між вантажним автомобілем «МАН» державний номер НОМЕР_1 та належним позивачу вантажним автомобілем "ФОРД ТРАНЗІТ", державний номер НОМЕР_2 , внаслідок чого останній зазнав пошкоджень.

Постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2023 у справі № 187/1811/23 водія ОСОБА_1 , який керував належним відповідачу 1 вантажним автомобілем «МАН», державний номер НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно до складеного на замовлення позивача Звіту про оцінку майна № 69-09.23 від 17.10.2023, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "ФОРД ТРАНЗІТ", державний номер НОМЕР_2 , становить 1 764 141,64 грн, ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу до ДТП- 375 712,01 грн, тобто вказаний транспортний засіб вважається фізично знищений.

Як вбачається з договору купівлі продажу транспортного засобу № 7719/23/1/000868 від 09/11/2023, вартість транспортного засобу "ФОРД ТРАНЗІТ", у пошкодженому стані після ДТП становить 80 000,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «МАН», державний номер НОМЕР_1 , ТОВ «Кій Укртранс» на час скоєння ДТП застрахована ПрАТ «КНЯЖА ВІГ» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 214875240 (страхова сума за шкоду заподіяну майну 160 000 грн, франшиза 3200 грн).

13.11.2023 ПрАТ «КНЯЖА ВІГ» здійснило страхову виплату позивачу в межах ліміту (за вирахуванням франшизи) у сумі 156 800,00 грн.

При цьому, 23.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Союз Транс Авто» (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кій Укртранс" (орендодавець) було укладено договір оренди автомобіля № 23/01-2, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар отримує в платне користування автомобіль «МАН», державний номер НОМЕР_1 .

Надалі, 10.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Союз Транс Авто» (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кій Автор" було укладено договір суборенди автомобіля №10/09-2023, за яким відповідачу-2 передано в суборенду автомобіль «МАН», державний номер НОМЕР_1 .

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, останні містять копії укладених між ОСОБА_1 та відповідачем 2 договору позички автотранспортного засобу від 14.09.2023 № 14-09/01/2023 та договору про виконання робіт № 14-09/23 від 14.09.2023 року.

Так, згідно з договором позички автотранспортного засобу від 14.09.2023 № 14-09/01/2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Кій Автор", як позичкодавець, передає, а ОСОБА_1 , як користувач, приймає в тимчасове безоплатне користування строком на 7 календарних днів автомобіль «МАН» державний номер НОМЕР_1 .

За умовами договору про виконання робіт № 14-09/23 від 14.09.2023, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кій Автор", як замовник, доручає ОСОБА_1 , як виконавцю, виконання робіт із перевезення вантажу з місця знаходження вантажу до пункту його призначення.

У пункті 1.2 договору вказано, що замовник та виконавець за результатами виконання робіт в останній день місяця складають акт приймання-передачі виконаних робіт із зазначенням маршруту перевезення вантажу, кількості та вартості виконаних робіт.

Відповідно до пункт 5.1 договору термін дії договору з 14.09.2023 до 14.10.2023.

Звертаючись з позовною заявою позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на підставі статей 1187, 1194 ЦК України шкоду у розмірі 146 612,01 грн, що залишилася невідшкодованою виходячи з вартості належного позивачу транспортного засобу до ДТП у не пошкодженому стані в розмірі 375 712,01 грн, за вирахуванням 80 000,00 грн. вартості належного позивачу ТЗ після ДТП у пошкодженому стані та 156 800,00 грн. сплаченого страховиком страхового відшкодування. Крім того, до заявленої до стягнення суми включено 7 700,00 грн витрат на евакуацію пошкодженого транспортного засобу до м. Дніпра.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Згідно статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналіз загальних положень про відшкодування шкоди (статті 1166-1194 Цивільного кодексу України) свідчить про те, що власник транспортного засобу відповідає за шкоду завдану особою, яка керувала транспортним засобом, у випадках, коли неправомірному заволодінню цією особою транспортним засобом сприяла недбалість його власника (частина четверта статті 1187 Цивільного кодексу України) або перебування такої особи у трудових відносинах з власником та заподіяння шкоди під час виконання нею трудових обов`язків (частина перша статті 1172 Цивільного кодексу України).

Результат аналізу частини четвертої статті 1187 Цивільного кодексу України дає можливість стверджувати, що умовою застосування частини четвертої статті 1187 Цивільного кодексу України є заволодіння транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця). При цьому передання власником транспортного засобу з порушенням публічних норм (зокрема, особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння) не є його неправомірним заволодінням, з огляду на наявність волі власника.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.07.2023 у справі № 914/990/22.

Разом із цим, за змістом п. 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.

Як було зазначено вище та слідує з постанови Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2023 у справі № 187/1811/23, у спричиненні 15.09.2023 дорожньо-транспортної пригоди винним визнано водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «МАН», державний номер НОМЕР_1 .

При цьому, колегія суддів відзначає, що у вищевказаній постанові обставини щодо неправомірності користування ОСОБА_1 автомобілем «МАН» державний номер НОМЕР_1 , не встановлені.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобіля «МАН» державний номер НОМЕР_1 , є Товариство з обмеженою відповідальністю "Кій Укртранс".

При цьому, указаний транспортний засіб переданий за договором суборенди автомобіля від 10.09.2023 №10/09-2023 у суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю "Кій Автор", яким із ОСОБА_1 укладено 14.09.2023 договір про виконання робіт № 14-09/23 та договір позички автотранспортного засобу № 14-09/01/2023.

Відповідно до пунктів 1.3 договору про виконання робіт № 14-09/23 останній не містить умов трудового договору і на нього, відповідно, не поширюються норми трудового законодавства. Виконавець виконує роботи на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно із частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Схожа за змістом права позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 160/5315/19.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що за наявності чинного на час настання 15.09.2023 дорожньо-транспортної пригоди договору про виконання робіт № 14-09/23 від 14.09.2023, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 перебував із відповідачем- 2 у трудових відносинах.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання відповідачів, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що в постанові Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2023 у справі № 187/1811/23 зазначено, що ОСОБА_1 працює водієм в Товаристві з обмеженою відповідальністю «КІЙ Укртранс».

При цьому, колегія суддів відзначає, що дані відомості вказані у вступній частині постанови, тобто не є встановленими преюдиційними обставинами в розумінні частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, на підтвердження відсутності трудових відносин між ОСОБА_1 та відповідачем-1 станом на третій квартал 2023 року, матеріали справи містять відомості про нарахування заробітної плати (доходу, забезпечення) застрахованим особам, в яких серед працівників відповідача-1 ОСОБА_1 не значиться.

За наведених обставин, надані відповідачами до матеріалів справи докази свідчать, що винний у спричиненні 15.09.2023 дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 , не перебував у трудових правовідносинах із жодним із відповідачів, що виключає можливість покладення на них відповідальності зі сплати позивачу різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Колегія суддів зазначає, що докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачами на їх спростування. Факт, що винний у спричиненні 15.09.2023 дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 , не перебував у трудових правовідносинах із жодним із відповідачів, що виключає можливість покладення на них відповідальності зі сплати позивачу різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) та підтверджений матеріалами справи та апелянтом не спростований.

Твердження апелянта, що договір про виконання робіт від 14.09.2023, який був укладений між Фізичною особою підприємцем Пухкало Олексієм Миколайовичем та ТОВ «Кій Автор», за своєю суттю та змістом є договором підряду, за яким відповідач-2 замовив послуги з перевезення вказаному водію, що покладає на замовника (відповідача-2) обов`язок відшкодувати спричинені з вини виконавця збитки на підставі частини 2 статті 1172 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що виконавець діяв на замовлення відповідача-2, колегія суддів не визнає переконливими доводами, оскільки правовідносини між відповідачем-2 та водієм ОСОБА_1 за своєю суттю та змістом не відповідають договору підряду.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Так, договір про виконання робіт №14-09/2023 від 14.09.2023, який був укладений між фізичною особою Пухкало Олексієм Миколайовичем (виконавець за договором), є цивільно-правовим договором про надання послуг, за яким відповідач-2 був посередником в наданні транспортно-експедиційних послуг та діяв на підставі договору №01/09-23.

Виходячи зі змісту пред`явлених позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на підставі статей 1187, 1190 ЦК України шкоду в розмірі 146 612,01 грн., що становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини 1 статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов`язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого.

За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності в даному випадку солідарного обов`язку відповідачів із відшкодування шкоди в розмірі 146 612,01 грн, що становить різницю між фактичним розміром завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди і отриманою страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Інші доводи апелянта розглянуті колегією суддів, проте вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Попелухи Олени Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі №910/18931/23 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі № 910/18931/23 слід залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Попелухи Олени Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі №910/18931/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2024 у справі № 910/18931/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/18931/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім