СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Харків Справа № 922/3415/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А.,

за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» (вх.№531Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 (рішення ухвалене суддею Аюповою Р.М. в приміщенні Господарського суду Харківської області 05.02.2025 о 15:36 год, повний текст складено 17.02.2025) у справі №922/3415/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» (49010, м. Дніпро, вул. Володі Дубініна, буд. 8, офіс 13)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» (вул. Багратіона, буд. 6, м. Харків, 61046)

про стягнення коштів у розмірі 1608784,21 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3415/24 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» (вул. Багратіона, буд. 6, м. Харків, 61046; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» (вул. Володі Дубініна, буд. 8, офіс 13, м. Дніпро, 49010; ) заборгованість у розмірі 1649785,24 грн (з яких: 961105,68 грн - заборгованість за договором № 0102/2023-1 постачання товару від 01.02.2023; 234580,48 грн - пені; 288331,70 грн - штраф; 114089,19 грн інфляційні втрати; 51678,19 грн - 3 % річних) та судовий збір у розмірі 19305,41 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3415/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, судові витрати просить покласти на позивача.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що товар за видатковими накладними №1 від 17.02.2023 на загальну суму з ПДВ 289133,04 грн, №2 від 22.02.2023 на загальну суму з ПДВ 295211,04 грн, №3 від 24.02.2023 на загальну суму з ПДВ 188524,80 грн, №4 від 27.02.2023 на загальну суму з ПДВ 188236,80 грн, ТОВ «Сільмаш-Харків» не отримувало; а вказані видаткові накладні не містять даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

ТОВ «Сільмаш-Харків» зазначає, що у 2023 році свого автотранспорту не мало, а тому усі договори на поставку товару укладалися лише з умовою поставки постачальником або продавцем, що позивачем відповідачу до податкових накладних не було надано документи щодо зберігання й транспортування, навантаження та розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні, банківські виписки з особових рахунків, розрахункові документи. Відповідач стверджує, що позивач не надав до податкового органу та суду вищенаведених документів, необхідних для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі.

Відповідач вважає, що не має порушень, адже договір №0102/2023-1 від 01.02.2023 не укладався, при цьому його умови не містять способів та строків сплати за отриманий товар, а тому строк настання штрафних санкцій договором не визначено.

На його думку, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, адже при візуальному огляді наданих ТОВ «СКС Транс» документів вбачається, що підпис у вказаних документах не належить директору ТОВ «Сільмаш-Харків» ОСОБА_1 та відтиск печатки ТОВ «Сільмаш-Харків» має ознаки підробки, а саме: захисні позначки у вигляді зірочок не відповідають оригінальній печатці, цифри « 5» та « 9» візуально відрізняються від цифр « 5» та « 9» оригінальної печатки.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» (вх.№531Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3415/24, встановлено учасникам справи строк по 04.04.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 15.04.2025.

01.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» надійшло клопотання, у якому відповідач просить долучити до матеріалів справи №922/3415/24 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000104, який, на його думку, має суттєве значення при розгляді справи.

07.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3415/24 залишити без задоволення, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» судові витрати у розмірі 25000,00 грн.

07.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» надійшло клопотання, у якому позивач просить відмовити в долученні до матеріалів справи №922/3415/24 доказу у вигляді витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000104 від 22.02.2025.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити. Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував.

Щодо клопотання відповідача про прийняття додаткових доказів колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 - 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається зі змісту наданого відповідачем до клопотання витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000104, його сформовано 24.02.2025, дата надходження заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення - 21.02.2025, ПІБ потерпілого, заявника: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків», правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 1 ст. 358 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції 05.02.2025, а повне рішення складено 17.02.2025. Таким чином, вказаний доказ не існував на момент розгляду спору в суді першої інстанції, що виключає можливість прийняття його судом апеляційної інстанції у порядку статті 269 ГПК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №908/2296/23. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Тотожний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 903/639/23.

Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про прийняття витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000104.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши з урахуванням положень ч. 1 ст. 269 ГПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

01.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» (покупець) укладено договір №0102/2023-1 постачання товару (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупцю м`ясну сировину (далі - товар), у кількості та ціні, зазначених в рахунках-фактурах постачальника, а покупець зобов`язувався приймати та своєчасно здійснювати оплату за товар на умовах даного договору.

Загальна сума цього договору складається з вартості товару, що поставляється протягом терміну дії даного договору (п.1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору товар поставляється партіями згідно замовлень покупця, в яких зазначаються асортимент, кількість, ціна, строк та умови поставки.

Постачання товару покупцю здійснюється постачальником за умовами CPT або транспортом покупця на умовах EXW, згідно «Міжнародних правил по тлумаченню комерційних термінів» ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року. Місце поставки товару: самовивіз з м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 5-В (п.2.3. договору).

Пунктом 3.1. договору визначено, що ціна товару, яка постачається є договірною і встановлюється відповідно до погоджених покупцем та постачальником замовлень. Погоджена ціна товару вказується в накладних на кожну партію і містить у собі податок на додану вартість.

Розрахунки здійснюються шляхом перерахування сум на поточний рахунок постачальника, зазначений у відповідному рахунку-фактурі (п. 3.2. договору).

Відповідно до п.3.3. договору датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.1. договору визначено, що товар, який постачається, приймається по якості та кількості на склад покупця (п.2.3. договору) повноважними представниками покупця та постачальника.

Відповідно до п. 4.2. договору у випадку розбіжностей даних по кількості та якості товару представниками постачальника та покупця складають акт, відповідно до якого проводяться взаєморозрахунки за фактично поставлений товар.

Пунктом 9.3. договору визначено, шо договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до його повного виконання сторонами.

На виконання умов договору постачальником було виставлено рахунки на оплату: №1 від 17.02.2023 на суму 298133,04 грн, №2 від 22.02.2023 на суму 295211,04 грн, №3 від 24.02.2023 на суму 188524,80 грн, №4 від 27.02.2023 на суму 188236,80 грн.

Як вбачається з матеріалів справи постачальником було поставлено відповідачеві продукцію загальною вартістю 961105,68 грн, що підтверджується видатковими накладними №1 від 17.02.2023 на суму 289133,04 грн з ПДВ, №2 від 22.02.2023 на суму 295211,04 грн з ПДВ, №3 від 24.02.2023 на суму 188524,80 грн з ПДВ, №4 від 27.02.2023 на суму 188236,80 грн з ПДВ.

Актом звірки взаєморозрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» за договором №0102/2023-1 від 01.02.2023 сторони засвідчили, що станом на 31.12.2023 заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» складає 961105,68 грн.

Матеріали справи також містять податкову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» з податку на додану вартість за період лютий 2023 - лютий 2024, а саме податкові декларації з податку на додану вартість.

Постановою Господарського суду Волинської області від 04.01.2024 у справі №903/842/23 ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 6 місяців.

30.08.2024 відбувся електронний аукціон з продажу майна банкрута ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» - дебіторської заборгованості (право вимоги дебіторської заборгованості) ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» () на загальну суму 305739821,68 грн, зокрема заборгованість до ТОВ «Сільмаш-Харків» () у розмірі 961105,68 грн.

Відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-343 від 30.08.2024, переможцем аукціону стало Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» зі ставкою 230573,99 грн.

Позивачем здійснено сплату гарантійного внеску у розмірі 230573,99 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою АТ ОТП Банк з особового рахунку ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» від 06.09.2024 із призначенням платежу: «перерахування гарантійного внеску учасника товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» , BRD001-UA-343. Згідно постанови КМУ № 865 від 02.10.2019 п.89 без ПДВ».

09.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» (покупець) складено акт про придбання майна на аукціоні відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-343 покупець сплатив продавцю усі необхідні до сплати кошти, а продавець передав у власність дебіторську заборгованість (право вимоги дебіторської заборгованості) на загальну суму 305739821,68 грн, зокрема заборгованість юридичної особи ТОВ «Сільмаш-Харків» у розмірі 961105,68 грн.

Як вбачається зі змісту вказаного акту, ТОВ «Компанія «Добрий дядя» та ТОВ «СКС Транс» підтвердили, що розрахунки за дане майно проведені повністю, майно передане покупцю та покупець не має претензій до продавця.

За твердженням позивача, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» за договором постачання товару №0102/2023-1 від 01.02.2023 стала підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що ТОВ «СКС Транс» набуло право вимоги до ТОВ «Сільмаш-Харків» у розмірі 961105,68 грн в результаті викупу майна банкрута ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» - дебіторської заборгованості (право вимоги дебіторської заборгованості) ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» на загальну суму 305739821,68 грн, зокрема заборгованість юридичної особи ТОВ «Сільмаш-Харків» у розмірі 961105,68 грн, що стягується на підставі договору № 0102/2023-1 постачання товару від 01.02.2023. Придбавши дане майно на аукціоні, ТОВ «СКС Транс» отримало право вимоги, яке раніше належало ТОВ «Компанія «Добрий Дядя», що надає статус правонаступника, згідно з приписами ЦК України та КУзПБ, в межах зобов`язання між ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» та ТОВ «Сільмаш-Харків». А, отже, всі права та обов`язки ТОВ «Компанія «Добрий Дядя», як кредитора щодо ТОВ «Сільмаш-Харків», переходять до ТОВ «СКС Транс» відповідно до ст. 514 ЦК України, яка регулює порядок відступлення права вимоги.

Суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи та наданими до суду доказами підтверджується факт поставки відповідачу товару за договором № 0102/2023 від 01.02.2023 на суму заборгованості у розмірі 961105,68 грн. Також місцевий господарський суд, дослідивши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат, 3 % річних, пені та штрафу встановив, що дані розрахунки здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, вони є арифметично вірними, а відтак підлягають задоволенню.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно зі ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.5. вказаного Положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, видаткові накладні, які містяться у матеріалах справи, відповідно до вимог вищевказаного Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» містять такі обов`язкові реквізити як дату її складання; назву підприємства, від імені якого складено документ і якому здійснюється поставка за цією накладною; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі «від постачальника» та «отримав(ла)», та які засвідчені відтиском печатки ТОВ «Сільмаш-Харків».

Апеляційний господарський суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.01.2020 по справі №916/922/19, відповідно до яких суд, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки відповідача, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така видаткова накладна є неналежним доказом у справі.

Колегією суддів враховано, що ТОВ «Сільмаш-Харків» не було доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не було надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з її втратою чи викраденням.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що печатка відповідача використовувалася проти його волі, а подані позивачем видаткові накладні є неналежними або недопустимим доказами виконання умов договору, що повністю узгоджуються із наведеними нормами права та правовими позиціями Верховного Суду.

Тож, відтиск печатки є свідченням участі ТОВ «Сільмаш-Харків» у здійсненні господарської операції за видатковими накладними №1 від 17.02.2023, №2 від 22.02.2023, №3 від 24.02.2023, №4 від 27.02.2023.

Відсутність реквізитів довіреностей (на підставі яких діяли представники відповідача при прийнятті товару) в накладній також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Крім того, колегією суддів було встановлено, що в матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків за період 2023 року по договору №0102/2023-1 від 01.02.2023, який підписано Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» та відповідачем і скріплено печатками сторін без заперечень та зауважень, відповідно до якого заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» складає 961105,68 грн.

Вказаний акт не є первинним документом в контексті положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Проте, він з урахуванням положень п.4.2. договору додатково вказує на погодження відповідача з обставинами вчинення господарських операцій з поставки та отримання товару згідно вище вказаних видаткових накладних та наявності заборгованості у відповідному розмірі.

Практика Верховного Суду також засвідчує правову позицію, що акт звірки взаємних розрахунків не є майновою дією боржника, не свідчить про проведення певної господарської операції; сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом; акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами (позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/9004/13, 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 23.09.2021 у справі №910/866/20).

Приймаючи до уваги акт звірки взаєморозрахунків за період 2023 року по договору №0102/2023-1 від 01.02.2023, колегія суддів також наголошує на необхідності врахування добросовісності як засадничого положення цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності покладено і в основу доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія суддів наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що наявність підписаного відповідачем акту звірки взаєморозрахунків за період 2023 року по договору №0102/2023-1 від 01.02.2023 свідчить про встановлення обставин наявності суперечливої поведінки учасника спірних правовідносин - відповідача у визнанні ним заборгованості за вказаним договором у розмірі 961105,68 грн.

Стосовно податкової звітності, колегія суддів зазначає таке.

Податкова декларація - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску. Додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною. (пункт 46.1 ст. 46 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 14.1.181 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За приписами ст. 198 Податкового кодексу України суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів та послуг, відносяться до податкового кредиту. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг на оплату товарів/послуг, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата списання електронних грошей платника податків як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець постачальника; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

Суд у розгляді даного спору враховує правову позицію, викладену, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 21.09.2021 у справі №918/1026/20, від 04.08.2022 у cправі №922/19/21, згідно якої, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19 сформувала такий висновок: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

Отже, оцінюючи податкові декларації у сукупності з іншими доказами у справі слід враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

З додатку №1 до податкової декларації з податку на додану вартість за 2 місяць 2023 року платника - ТОВ «Сільмаш-Харків» у пункті 14 таблиці 2.1. вбачається, що зареєстровано податковий кредит у сумі 961105,68 грн від постачальника - ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» () (т. 1, а.с. 118-120).

Отже, матеріали справи містять докази формування відповідачем податкового кредиту за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних на загальну суму 961105,68 грн, що підтверджує не тільки факт отримання товару, а й визнання цього факту відповідачем.

Щодо відсутності автотранспорту на балансі відповідача, то ця обставина не впливає на умови виконання укладеного договору постачання товару. Так, положеннями договору передбачено постачання товару за умовами CPT або транспортом покупця на умовах EXW, місце поставки товару: самовивіз з м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 5-В.

Як вбачається зі змісту укладеного договору, сторони узгодили, що постачання товару покупцю здійснюється постачальником, згідно «Міжнародних правил по тлумаченню комерційних термінів» Інкотермс в редакції 2010 року (п.2.3. договору).

Колегія суддів зазначає, що згідно умов Інкотермс 2010 термін CPT (Carriage Paid To) означає, що продавець організовує транспортування товару до вказаного місця призначення. Відтак, сторони у договорі передбачили наявність вибору варіантів постачання товару, який не залежав від наявності чи відсутності транспортних засобів на балансі відповідача та не доводить факту не отримання відповідачем товару за договором або неможливості отримання товару іншими автотранспортними засобами, які не знаходяться у власності відповідача.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги про відсутність правових підстав для нарахування штрафних санкцій за договором, колегія суддів зазначає таке.

Укладений між ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» та відповідачем договір поставки товару є чинним, у судовому порядку не оспорювався.

Так, за своєю правовою природою укладений договір відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 910/8612/19). Обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 908/2258/18, від 28.02.2018 у справі №910/9075/17).

Тож, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, договором на постачання товару №0102/2023-1 від 01.02.2023 та видатковим накладними №1 від 17.02.2023, №2 від 22.02.2023, №3 від 24.02.2023, №4 від 27.02.2023 не встановлено строк (термін) оплати за поставлений товар. Тому, з урахуванням вищевикладеного, обов`язок з оплати поставленого товару у відповідача виник одразу після прийняття товару на підставі наявних у матеріалах справи видаткових накладних в силу норми закону.

Тож, доведений матеріалами справи факт поставки товару продавцем, наявність у покупця зобов`язання сплатити за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України, про що помилково зазначає відповідач у апеляційній скарзі.

З огляду на наявну заборгованість в розмірі 961105,68 грн, що вказує на порушення відповідачем обов`язку по сплаті грошових коштів, допустивши прострочення виконання зобов`язання, дії відповідача є порушенням зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Суд звертає увагу, що зобов`язання в силу ч.1 ст. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 6.5. договору за несвоєчасну оплату товару, який поставлений, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Пеня розраховується від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати, але не більше ніж вартість товару за замовленням.

Відповідно до п. 6.6. договору за прострочення оплати товару, який поставлений більш ніж на 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту настання платежу, покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 30 % від суми неоплаченого в строк товару.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий товар, постачальник мав право нараховувати на суму боргу штраф, пеню, відсотки річних та інфляцію.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує правильність нарахування штрафу, пені, 3% річних, інфляційних; не надає свій контррозрахунок, а лише зазначає про неможливість застосування відповідальності при відсутності обов`язку сплати.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що укладаючи договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі відповідальність сторін за невиконання або неналежне його виконання. Відтак, відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, усвідомлював визначені ним відповідні умови щодо обсягу зобов`язання, строків його виконання в силу закону та погодився із передбаченою відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки штрафу, пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат суд встановив, що дані розрахунки є арифметично вірними та здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, в зв`язку із чим суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 234580,48 грн пені, 288331,70 грн штрафу, 114089,19 грн інфляційних втрат та 51678,19 грн 3 % річних.

Щодо доводів заявника апеляційної скарги про безпідставну відмову судом першої інстанції у клопотанні про призначення експертизи, колегія суддів зазначає таке.

23.10.2024 до суду першої інстанції від ТОВ «Сільмаш-Харків» надійшло клопотання про призначення експертизи, у якому відповідач просив:

1) призначити по справі №922/315/24 про стягнення заборгованості комплексної судової почеркознавчо-технічної експертизи, доручивши її проведення за наявними матеріалами справи Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України ((61177, Україна, Харківська обл., місто Харків, вулиця Золочівська, будинок, 8а, Е-mail: ),

2) на розгляд та вирішення експерта поставити питання:

-Чи виконано підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» ОСОБА_1 у первинних бухгалтерських документах, а саме у видаткових накладних №1 від 17.02.2023, №2 від 22.02.2023, №3 від 24.02.2023, №4 від 27.02.2023 та договорі №0102/2023-1 постачання товару від 01.02.2023, ОСОБА_1 як директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» на момент складання таких видаткових накладних та Договору чи іншою особою?

-Чи належить печатка круглої форми, що мас назву всередині «Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків», 37459559. Україна, м. Харків» на видаткових накладних №1 від 17.02.2023, №2 від 22.02.2023, №3 від 24.02.2023, №4 від 27.02.2023 та договорі №0102/2023-1 постачання товару від 01.02.2023 - Товариству з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» ()?

- зупинити провадження у справі до моменту отримання висновку експерту (експертів),

- витрати, пов`язані з проведенням експертизи на підставі клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків», при ухваленні рішення суду в частині стягнення судових витрат, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС».

В обґрунтування вказаного клопотання відповідачем зазначено, що директор ТОВ «Сільмаш-Харків» ОСОБА_1 заперечує обставини підписання спірного договору та отримання товару за видатковими накладними. Відповідач також стверджує, що директор ОСОБА_1 не засвідчувала печаткою отримання відповідного товару на підставі накладних, оскільки вказана печатка не належить ТОВ «Сільмаш-Харків».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.12.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі комплексної судової почеркознавчо-технічної експертизи (вх. № 29530).

Як вбачається зі змісту вказаної ухвали, суд дійшов висновку про відсутність доцільності та необхідності у призначенні почеркознавчо-технічної експертизи, оскільки проведення експертизи є вирішальним лише тоді, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, тоді як відповідачем не доведено, а судом не встановлено дійсної потреби у призначенні почеркознавчо-технічної експертизи у даній справі.

Відповідно до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно із частиною першою статті 73 ГПК України наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи суд встановлює на підставі доказів.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частина друга статті 73 ГПК України).

Відповідно до положень ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

За змістом частин першої - другої статті 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Частиною першою статті 99 ГПК України передбачено право призначення господарським судом експертизи за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення (див. постанови Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 910/4071/17, від 24.01.2018 у справі № 907/425/16 та від 24.01.2018 у справі №917/50/17).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 03.08.2022 у справі №910/5408/21, від 21.09.2022 у справі №904/3469/21.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо (аналогічна права позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 920/611/19).

За змістом статті 76 ГПК України належність доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Матеріалами справи підтверджується, що окрім підпису, договір на постачання товару №0102/2023-1 від 01.02.2023, видаткові накладні №1 від 17.02.2023, №2 від 22.02.2023, №3 від 24.02.2023, №4 від 27.02.2023, акт звірки взаєморозрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Добрий Дядя» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» за договором №0102/2023-1 від 01.02.2023 скріплені відтиском печатки ТОВ «Сільмаш-Харків».

Колегія суддів зазначає, що позиція відповідача обмежилась лише його словами («директор не підписувала», «печатка не належить відповідачу») і ніяких активних дій на підтримання своєї позиції відповідач не вчиняв.

Як вже було зазначено, матеріали справи не містять доказів існування обставин втрати печатки відповідачем, її крадіжки чи протиправного використання в інший спосіб, а відповідач, заперечуючи проти підписання договору та видаткових накладних, на існування таких обставин не вказує. А тому, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, видаткових накладних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження факту реальності господарських операцій на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

Окрім того, як слушно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи містять податкову декларацію з податку на додану вартість ТОВ «Сільмаш-Харків» за лютий 2023 року, що підтверджує наявність податкового кредиту про операції з придбання з податком на додану вартість у постачальника ТОВ «Компанія «Добрий Дядя» (код за ) на спірну суму заборгованості за договором постачання товару та видатковими накладними.

Так, відповідно до пунктів 2, 7 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21, податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог Кодексу та законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги». Податкова звітність повинна бути підписана: 1) керівником платника податку або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку і подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником; 2) фізичною особою - платником податку або його законним представником; 3) особою, відповідальною за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації згідно з договором про спільну діяльність або з договором про управління майном; 4) особою, відповідальною за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації інвестора (оператора), який веде окремий податковий облік, пов`язаний із виконанням угоди про розподіл продукції.

Як вбачається зі змісту відповідної декларації, вона підписана керівником ОСОБА_1 та головним бухгалтером ОСОБА_2 Тож, відповідач дотримався умови щодо реєстрації податкової звітності в порядку, визначеному законодавством - шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи.

Враховуючи викладене, а також те, що вирішення спору є можливим без призначення експертизи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання та призначенні у даній справі судової почеркознавчо-технічної експертизи.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3415/24 - без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмаш-Харків» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3415/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 18.04.2025.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.А. Пуль