ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2025 Справа № 917/2302/24
м. Полтава
Суддя Солодюк О.В., розглянувши матеріали
за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Шиліна Ігора Миколайовича, АДРЕСА_1
про стягнення 222 353,33 грн.

без виклику сторін

Обставини справи: Фізична особа - підприємець Шилін Ігор Миколайович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проект Конструктив" про стягнення заборгованості в сумі 222 353,33 грн, з яких: 183 970,00 грн - сума основного боргу, 2 950,38 грн - три відсотка річних, 11 468,32 грн - інфляційні збитки та 23 964,63 грн - пеня за несвоєчасного виконання.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 24.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у визначені судом строки подати відповідні заяви по суті.
Відповідач відзив на позовну заяву до суду не направив.
Згідно ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:
Між позивачем (Виконавець) та відповідачем Товариством з обмеженою товариством «Проект Конструктив» (Замовник) було укладено договір №17/05/24/2 від 17.05.2024 р. про надання послуг, відповідно до якого «Виконавець» зобов`язується надати послуги автокрана, а «Замовник» прийняти та оплатити на умовах і в строки, встановлені цим договором.
Як вбачається з матеріалів справи, «Замовник» має заборгованість зі сплати наданих послуг, згідно актів приймання-передачі в сумі 183 970,00 грн., які підписані сторонами, де вказано, що сторони посвідчують, що роботи (послуги) повністю виконані, «Замовник» до об`єму якості робіт (послуг) претензій не має.
Розділом 2 Договору сторони визначили ціну, суму і порядок розрахунку.
Відповідно до п.2.7 даного договору розрахунок робиться шляхом перерахування грошових коштів на р. рахунок «Виконавця», згідно виставлених рахунків, не пізніше 5 (п`яти) банківських днів після виставленого рахунка.
Виконавець надав Замовнику послуги, згідно виставлених рахунків.
Пунктом 3.2.1 договору передбачає обов"язок Замовника приймати від Виконавця послуги, що надаються згідно з цим Договором та здійснювати їх оплату згідно розцінок, визначених у Договорі.
Факт належного виконання позивачем умов вищевказаного Договору підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг, підписані уповноваженими особами та скріплені печатками підприємств, а саме:
- Акт приймання-передачі наданих послуг № 2 від 27.05.24 на суму 71 420,00 грн;
- Акт приймання-передачі наданих послуг № 6 від 31.05.24 на суму 57 450,00 грн;
- Акт приймання-передачі наданих послуг № 5 від 03.06.24 на суму 55 100,00 грн.
Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, відповідно до умов Договору і в обумовлені строки надані послуги не сплатив. В результаті чого виникла заборгованість в сумі 183 970 грн., 00 коп.
27.11.2024 р. позивач направив на адресу відповідача Претензію за №27/24, яку було отримано 29.11.2024 р., що підтверджується Витягом з сайту Укрпошта, з вимогою про сплату суми основної заборгованості в розмірі 183 970, 00 грн. (в т.ч. ПДВ), шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця. На вказані вимоги відповідач не зреагував, претензію залишив без відповіді та без задоволення.
В зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України, з якою кореспондується ст. 193 ГК України, встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У силу ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч. 1 ст. 231 ГК України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.
Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.
Отже, невиконання стороною прийнятих на себе зобов`язань має наслідком визначену відповідальність, яку сторони мали передбачити при укладенні Договору за загальними засадами справедливості, добросовісності, розумності, а тому наслідки невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором покладаються на нього.
Укладений між сторонами договір №17/05/24/2 від 17.05.2024 р. за своєю правовою природою є договором надання послуг.
Згідно зі ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи та відповідно до договору № 17/05/24/2 від 17.05.2024р. розрахунок робиться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок "Виконавця", згідно виставлених рахунків не пізніше 5 (п`яти) банківських днів після виставленого рахунка.
Позивач, виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі.
Факт належного виконання позивачем умов вищевказаного Договору підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг, підписані уповноваженими особами та скріплені печатками підприємств, а саме:
- Акт приймання-передачі наданих послуг № 2 від 27.05.24 на суму 71 420,00 грн;
- Акт приймання-передачі наданих послуг № 6 від 31.05.24 на суму 57 450,00 грн;
- Акт приймання-передачі наданих послуг № 5 від 03.06.24 на суму 55 100,00 грн.
Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, відповідно до умов Договору і в обумовлені строки надані послуги не сплатив. В результаті чого за ним виникла заборгованість перед позивачем в сумі 183 970, 00 грн.
Так, Верховний Суд зазначив, що зі змісту частин 1 та 2 ст. 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Як вбачається з матеріалів справи позивач направив на адресу відповідача Претензію за №27/24 з вимогою про сплату суми основної заборгованості в розмірі 183 970, 00 грн, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця.
Однак, на вказані вимоги відповідач не зреагував, претензію залишив без відповіді та без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Доказів погашення боргу відповідачем не надано.
Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення основної заборгованості у сумі 183 970,00 грн є обгрунтованою та підлягає заборгованості в повному обсязі.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені в розмірі 23 964, 63 грн, 3% річних у розмірі 2 950,38 грн та інфляційних збитків у розмірі 11 468,32 грн суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 4.3 Договору, сторона, яка своїми діями завдала збитків іншій Стороні, повинна їх відшкодувати в повному обсязі. Відшкодування збитків не звільняє сторону від інших обов`язків за Договором.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Положеннями статей 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.
Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.
Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку (аналогічна позиція викладена у постанові КГС ВС від 05.09.2019 у справі №908/1501/18).
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 вказувала, що якщо умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію, то немає підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція.
Враховуючи те, що у договорі сторони не передбачили нарахування пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені у розмірі 23 964,63 грн є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При перевірці розрахунку 3% річних, здійсненого позивачем, суд встановив, що позивач не вірно вказав період нарахування, оскільки згідно п.2.7 договору розрахунок робиться шляхом перерахування грошових коштів на р. рахунок «Виконавця», згідно виставлених рахунків, не пізніше 5 (п`яти) банківських днів після виставленого рахунка.
Отже, судом проведено перерахунок 3% річних наступним чином:
на суму боргу - 71 420,00 грн (рахунок № 27/05/24/176 від 27.05.2024) - з 02.06.2024 по 16.12.2024 - 1 159,11 грн;
на суму боргу - 57 450,00 грн (рахунок № 31/05/24/186 від 31.05.2024) - з 06.06.2024 по 16.12.2024 - 913, 55 грн;
на суму боргу - 55 100,00 грн (рахунок № 03/06/24/185 від 03.06.2024) - з 09.06.2024 по 16.12.2024 - 862, 63 грн.
Всього розмір 3 % річних за період з 02.06.2024 по 16.12.2024 становить 2 935,29 грн, які підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. В решті вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити.
Розрахунок інфляційних втрат є арифметично правильним, з огляду на що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 11 468,32 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно приписів ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу, проведенням експертизи, інше).
Згідно ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 4 цієї статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно приписів ч. 8 вказаної статті розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 9 цієї статті у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Приписами ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат визначається згідно з умовами договору та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, виконаних робіт, ціною позову, значенням справи для сторони. Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно Договору № 2511 про надання правової (правничої) допомоги від 25.11.2024, укладеного між позивачем та адвокатом Ясниською О.О., розмір гонорару (оплати) адвоката становить 18 000,00 грн (п. 3 договору).
З урахуванням результатів розгляду справи, суд вважає за необхідне частково задовольнити судові витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 16 058,79 грн.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи викладене, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача, викладені в позовній заяві підлягають частковому задоволенню.
Відповідачем не надано доказів на спростування доводів і тверджень позивача чи сплати наявної суми боргу.
Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
Видати рішення після набрання рішенням законної сили.
3. В решті позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Солодюк О.В.