ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

16 квітня 2025 року Справа № 903/994/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Павлюк І.Ю.

представники учасників справи не викликались,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 28.01.2025, повний текст якого складено 28.01.2025 у справі №903/994/24 (суддя Бідюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська облспоживспілка

до ОСОБА_1

про стягнення 9 388,20 грн заборгованості за договором оренди,пені та річних

В листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинська облспожив-спілка» (надалі в тексті Товариство) звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 9 388,20 грн заборгованості, з яких: 7 160,00 грн заборгованості по розрахунках та 2 029,99 грн пені згідно укладеного договору оренди торговельного місця №1/1350/2022 від 01.01.2022, а також 198,21 грн -3% річних та судових витрат по справі.(арк.справи 1-3).

За наслідками розгляду справи №903/994/24 рішенням від 28.01.2025 Господарський суд Волинської області позов задоволив частково, присудивши до стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства 7 074,67 грн основного боргу, 1 036,97 грн пені, 195,93 грн -3% річних та 2 143,57 грн витрат зі сплати судового збору. В частині стягнення 1 080,63 грн, з яких: 85,33 грн основного боргу, 993,02 грн пені та 2,28 грн -3% річних в задоволенні позову відмовлено.(арк. справи 43-45).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції взяв до уваги висновки викладені у справі №903/ 701/24, відповідно до яких Договір оренди №1/1350/2022 торговельного місця від 01.01.2022 є продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, тобто до 31.12.2024. Тому, враховуючи відсутність повідомлення Товариства про відмову ОСОБА_1 від договору оренди, останній вважається таким, що продовжував користуватися орендо-ваним майном. Відтак, беручи до уваги користування Відповідачем торгівельним місцем протягом 01.01.2023 22.11.2024, суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивач правомірно нарахував Відповідачеві орендну плату. Водночас, оскільки в позовній заяві Товариством зазначено період стягнення по 22.11.2024, тобто неповний місяць, то у стягненні 85,33 грн основного боргу було відмовлено.

Крім того, місцевий господарський суд визнав обгрунтованою вимогу Товариства про стяг-нення з Дайч І.Б. 1 036,97 грн пені та 195,93 грн -3% річних та відмовив у задоволенні 993,02 грн пені та 2,28 грн -3% річних за безпідставністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Дайч І.Б. подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати рішення господарського суду Волинської області від 28.01.2025 у даній справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з ТОВ «Волинська облспоживспілка» на користь Дайч І.Б. судові витрати по справі.

Скаржник стверджує, що за умовами Договору, після неповернення Відповідачем предмету оренди, Позивач зобов`язаний був діяти у три способи:

- відмовитись від Договору оренди за простроченням сплати орендарем орендної плати протягом 3-х місяців підряд;

- самостійно звільнити торговельне місце від об`єкта торгівлі шляхом його демонтажу;

- або у разі незвільнення торговельного місця протягом 4-х місяців з часу закінчення Дого-вору оформити об`єкт торгівлі у свою власність.

З огляду на зазначене, Апелянт вважає, що через три місяці після закінчення строку дії Договору оренди на 2022 рік (до 31.12.2022) цей договір підлягав розірванню, а через 4 місяці після незвільнення торгівельного місця, об`єкт торгівлі підлягав переходу у власність Позивача зі звільненням орендаря від сплати заборгованості і санкцій. Саме з цього часу право орендаря на об`єкт торгівлі припиняється, а у Позивача виникає право вимоги щодо вирішення спору на умовах, передбачених п. 3.2 Договору.

На переконання Скаржника, прострочення за Договором виникло з вини кредитора, а тому нарахування заборгованості та штрафних санкцій вважає штучне створення Позивачем доказів для майбутнього стягнення безпідставних платежів у судовому порядку.

Апелянт вважає, що спірний період, за який суд міг стягнути заборгованість, штрафні санкції та нарахування, визначаються у 4 місяці, а саме з 01.01.2023 по 30.04.2023. Однак, за ці місяці заборгованість до стягнення з Відповідача також не підлягає, оскільки відповідно до п.3.2. Договору оренди, Позивач набув права власності на об`єкт торгівлі, вартістю, що дорівнює сумі заборгованості і штрафних санкцій, що звільняє Скаржника від оплати заборгованості та штрафних санкцій, а нарахування стягнень понад квітень 2023 року є прострочкою кредитора внаслідок невиконання ним самим договірних зобов`язань за п.3.2. Договору.

Скаржник звертає увагу суду, що Позивач не заявляє вимог про повернення майна із чужого незаконного володіння або усунення перешкод в користуванні майном.(арк.справи 49-53).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №903/994/24. Позивачу встановлено строк для надання суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) Скаржнику копії відзиву, а також вирішено розглядати апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.(арк.справи 76).

19.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому Товариство просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Дайч І.Б., а рішення господарського суду Волинської області від 28.01.2025 у справі №903/994/24 залишити в силі. Судові витрати покласти на Відповідача.(арк.справи 78-80).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як стверджено матеріалами справи та встановлено судом першої інстанції, 01.01.2022 Волинська обласна спілка споживчих товариств та фізична особа підприємець Дайч І.Б. уклали Договір оренди торгівельного місця №1/1350/2022 (надалі в тексті - договір), відповідно до п.2.1 якого, предметом договору є торгівельне місце №1350, загальною площею 2,00 кв. метрів, що розташоване на Завокзальному ринку за адресою: м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого, 1, яке надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендареві для розміщення об`єкта торгівлі малої архітектурної форми для провадження торговельної діяльності

Вступ орендаря у користування торговельним місцем настає одночасно з підписанням сторонами даного договору. Підписання даного договору свідчить про те, що орендар отримав в користування торговельне місце (п.3.1. Договору).

Після закінчення строку оренди, передбаченого договором, або у випадку дострокового припинення договору орендар зобов`язаний протягом 10 календарних днів повністю звільнити торгівельне місце та повернути його орендодавцю, а також виконати інші свої зобов`язання перед орендодавцем, в тому числі фінансові. Повернення орендарем торгівельного місця підтверджується підписанням сторонами договору акту прийому передачі торгівельного місця. У випадку невиконання орендарем даного пункту орендодавець має право самостійно звільнити торговельне місце від об`єкту торгівлі, яким користувався орендар шляхом демонтажу та вивезення з території ринку про що комісією у складі трьох працівників орендодавця склада-ється відповідний акт та повідомляється орендар. У випадку не звільнення торговельного місця від об`єкту торгівлі (малої архітектурної форми) протягом 4 місяців з моменту припинення дії договору право власності на об`єкт торгівлі переходить від орендаря до орендодавця і орендо-давець набуває право власності на об`єкт торгівлі за ціною, що дорівнює сумі заборгованості і штрафних санкцій за невиконання орендарем обов`язку щодо повернення торговельного місця за 4 місяці з моменту припинення дії договору, а орендар звільняється від сплати заборгованості і санкцій (п.3.2. Договору).

Розмір орендної плати за торговельне місце складає 320 грн на місяць, в т.ч. ПДВ. Орендна плата сплачується щомісячно на поточний рахунок орендодавця, не пізніше 15-го числа поточного місяця (розрахунковий місяць). Розмір орендної плати за кожен наступний місяць після першого місяця дії договору визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на офіційний індекс інфляції за попередній місяць. При цьому скоригована саму орендної плати не може бути нижчою за встановлену Договором.(п.4.1. Договору).

За порушення строків сплати платежів, передбачених розділом 4 Договору, орендар сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен календарний день прострочення. Пеня нараховується починаючи із наступного календарного дня за датою виник-нення прострочення зобов`язання орендарем.(п.7.2. Договору).

Згідно з розділом 8 Договору оренди сторони дійшли згоди, що цей договір є укладеним по 31 грудня 2022 року. Договір може бути припинений внаслідок виконання сторонами своїх обов`язків або внаслідок його розірвання. Договір оренди підлягає розірванню за взаємною згодою сторін; за рішенням суду; у випадку припинення суб`єкта господарювання, що є стороною за даним договором; відмови від договору оренди, у випадку прострочення орендарем сплати орендної плати протягом 3 місяців; порушення орендарем умов даного договору та законодавства, у випадку не усунення таких порушень протягом 10 календарних днів з моменту їх виявлення; відмови орендаря укласти додаткову угоду зі змінами, запропонованими орендо-давцем відповідно до пункту 4.3 Договору; у випадку, якщо орендар користується торгівельним місцем всупереч договору або всупереч його призначенню; орендар своєю недбалою поведін-кою, або з умислом здійснив або створює загрозу пошкодження орендованого майна.(арк.справи 4-5).

Сторони не заперечують, що 26.05.2022 Волинська обласна спілка споживчих товариств реорганізована шляхом перетворення в ТОВ «Волинська облспоживспілка», що підтверджується витягом з ЄДР від 30 травня 2022 року.(арк.справи 15-17).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується жодною із сторін, підписавши договір сторони підтвердили отримання орендарем торговельного місця в оренду.

Враховуючи, що після закінчення Договору 31.12.2022, жодна із сторін не відмовилася від нього та не виявила бажання розірвати його, а Відповідач продовжив користуватися предметом оренди, Позивач вважає, що у Дайч І.Б. виникло зобов`язання зі сплати орендної плати за період користування з 01.01.2023 по 22.11.2024.

Вважаючи, що невиконанням договірних зобов`язань в частині сплати орендних платежів за період 01.01.2023 22.11.2024 Відповідач порушив права Позивача, останній пред`явив позов про стягнення 7 160,00 грн заборгованості, де окрім суми основного боргу, нарахував 2 029,99 грн пені та 198,21 грн -3% річних.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Волинської області від 28.01.2025 позов Товариства задоволено частково.(арк.справи 43-45).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна та не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційним судом враховано, що згідно вимог ч.1-2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) госпо-дарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст.509 ЦК України, яка кореспондується з ст.173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) від-носин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов-язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, яка кореспондується з ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання.(ч.2 ст.193 ГК України).

Згідно з приписами частин першою, третьою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.

Частиною першою статті 286 ГК України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено апеляційним судом, в період з 01.01.2022 по 31.12.2022 правовідносини між Позивачем та Відповідачем регулювалися умовами Договору оренди №1/1350/2022.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, Товариство просило стягнути з Дайч І.Б. заборгованість з орендних платежів за період 01.01.2023 22.11.2024.

Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів виходить з того, що обставини, уста-новлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.(ч.4 ст.75 ГПК України).

Колегією суддів встановлено, що існує судове рішення, яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи, а саме: рішення у справі №903/701/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинська облспоживспілка» про стягнення з Дайч І.Б. 12 160,00 грн неустойки за невиконання обов`язку по звільненню та поверненню торговельного місця.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Колегія суддів зауважує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII).

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов-язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, Господарським судом Волинської області рішенням від 07.10.2024 у справі №903/994/24, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Волинська Облспоживспілка» про стягнення з Дайча Ігоря Борисовича 12 160,00 грн неустойки за невиконання обов`язку по звільненню та поверненню торговельного місця за договором оренди №1/1350/2022 торговельного місця від 01.01.2022.

Водночас, згідно мотивувальної частини рішення у справі №903/994/24, судом встановлено, що доказів звільнення та повернення ОСОБА_1 торговельного місця позивачу матеріали справи не містять. Після 31.12.2022 (строк дії договору) відповідач користується торговельним місцем більше 1,5 року.

Крім того, Позивачем не доведено факт повідомлення чи отримання листа-повідомлення про припинення договору оренди. А тому договір оренди №1/1350/2022 торговельного місця від 01.01.2022 є продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (до 31.12.2024). Оскільки договір оренди №1/1350/2022 торговельного місця від 01.01.2022 є продовженим, правові підстави для стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відсутні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до правовідносин Товариства та Дайч І.Б. в період з 01.01.2023 по 22.11.2024 належить застосовувати положення Договору №1/1350/2022.

Разом з тим, враховуючи, що Відповідач продовжував користуватися предметом оренди після 31.12.2022, колегія суддів відхиляє доводи Скаржника, що спірний Договір оренди при-пинив свою дію 31.12.2022.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження Скаржника, що саме на Позивача покладено обов`язок з повернення орендованого майна, у випадку неповернення пред-мету оренди в добровільному порядку. Адже, укладаючи двосторонній договір оренди, як орендодавець, так і орендар набули взаємних прав та обов`язків. Продовжуючи користування предметом оренди та за відсутності надання доказів повернення майна за Актом приймання-передачі, а також доказів звернення до Позивача з пропозицією припинити чи розірвати договір оренди, Відповідач мав обов`язок зі сплати орендних платежів протягом усього строку користування майном.

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визна-чених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (статті 610, 612 ЦК України).

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За умовами ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за немож-ливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи, що Договір оренди №1/1350/2022 від 01.01.2022 є продовженим, колегія суддів бере до уваги п.4.1. Договору. відповідно до якого, розмір орендної плати за торговельне місце складає 320 грн за місяць, в т.ч. ПДВ. Орендна плата сплачується щомісячно на поточний рахунок орендодавця, не пізніше 15-го числа поточного місяця (розрахунковий місяць). Розмір орендної плати за кожен наступний місяць після першого місяця дії договору визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на офіційний індекс інфляції за попередній місяць. При цьому скоригована саму орендної плати не може бути нижчою за встановлену договором.

Разом з тим, матеріали справи не містять, а Скаржником не надано доказів сплати Дайч І.Б. заборгованості з орендної плати за період користування предметом оренди з 01.01.2023 по 22.11.2024, окрім сплати 29.06.2023 200 грн.

Перевіривши здійснений розрахунок судом першої інстанції за період з 01.01.2023 по 22.11.2024, апеляційний суд погоджується, що розмір орендної плати за користування майном в цей період становить 7 074,67 грн (в тому числі з січня 2023 по жовтень 2024 по 320,00 грн за місяць та за неповний місяць користування листопад 2024 року з 01.11.2024 по 22.11.2024 в пропорційному розмірі 234,67 грн, а також беручи до уваги проплату Дайч І.Б. в розмірі 200 грн 29.06.2023).

Матеріалами справи стверджено, що окрім основного боргу, Позивачем нараховано до сплати 2029,99 грн пені та 198,21 грн -3% річних.

Водночас, як вбачається з апеляційної скарги, Відповідач вважає, що штрафні санкції повинні нараховуватися в межах 4 місяців, а саме з 01.01.2023 по 30.04.2023. З таким тверджен-ням не погоджується суд апеляційної інстанції. з огляду на наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виг-ляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст.231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невикона-ної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.(ч.1 ст.549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Колегія суддів зауважує, що підставами для нарахування пені є, по-перше, прострочення у виконанні грошового зобов`язання, яке допустив боржник, по-друге встановлення конкретного розміру відповідної санкції договором або чинним законодавством.

Матеріали справи свідчать, що п.7.2. Договору передбачено, що за порушення строків сплати платежів, передбачених розділом 4 Договору, орендар сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен календарний день прострочення. Пеня нараховується починаючи із наступного календарного дня за датою виникнення прострочення зобов`язання орендарем

Апеляційним судом встановлено, що датою виникнення прострочення зобов`язань з оплати орендних платежів є 16 число розрахункового місяця, тобто пеня нараховується починаючи з наступного дня за датою виникнення прострочення зобов`язання орендарем, тобто з 17 числа розрахункового місяця.

Перевіривши здійснений Позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з виснов-ком суду першої інстанції, що такий здійснений з 16.01.2023 по 26.11.2024, тобто поза межами шестимісячного строку нарахування.

З урахуванням ч.6 ст.232 ГК України, арифметично правильним є розрахунок пені здійснений судом першої інстанції, а тому обгрунтованою є вимога про стягнення з Дайч І.Б. на користь Товариства 1036,97 грн пені, водночас у стягненні 993,02 грн пені належить відмовити за безпідставністю.

Щодо нарахованих 3% річних в сумі 198,21 грн за період з 16.01.2023 по 26.11.2024, колегія суддів бере до уваги положення ст.625 ЦК України, відповідно до якої, Боржник, який про-строчив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегією суддів перевірено здійснені Позивачем та місцевим судом нарахування суми заборгованості за спірний період та встановлено, що позивачем не враховано необхідність перенесення 15-го числа місяця, який припадає на вихідний день, на наступний робочий.

Таким чином, обґрунтованою є вимоги про стягнення з Дайч І.Б. 195,93 грн -3% річних за період з 16.01.2023 по 26.11.2024, тоді як у стягненні 2,28 грн 3% річних належить відмовити.

На переконання апеляційного суду всі доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.

Таким чином, доводи Відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеля-ційної скарги, не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та спростовуються викладеними вище висновками суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини щодо п.1 ст.6 Конвенції, яка зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п.26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v.Ukraine), заява №22750/02, п.42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява №5231/04, п.18, 19).

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктив-ному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаю-ться такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.34, 86, 129, 232, 233, 240, 248, 252, 269, 275, 276, 282, 284, 287 Госпо-дарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 28.01.2025 у справі №903/994/24 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню до Верхов-ного Суду за виключенням випадків, передбачених ст.287 ГПК України.

3. Матеріали справи №903/994/24 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Павлюк І.Ю.