РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2025Справа № 910/948/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 181, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД" (01103, м. Київ, вул. Підвисоцького професора, 6-А, кв.15, )

про стягнення 34 400,00 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 34 400,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, позивачу для подачі відповіді на відзив.

03.03.2025 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позову, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні заявлених вимог, з огляду на наступне:

- надані позивачем договір від 01.05.2023 та акти надання послуг паркування за період 01.09.2023 - 31.12.24 не підписані відповідачем, не оформлені відповідно до вимог до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належними та достатніми доказами, що підтверджують надання послуг за користування паркінгом;

- строк дії Договору № 0/09-21/1 від 01.09.2021 скінчився 31.12.2021 та відповідач не підписував Договір № 07/05-23, у зв`язку з відсутністю потреби на надання послуг паркування;

- товариство не здійснювало оплату на надані позивачем послуги в розмірі 2000,00 грн.

04.03.2025 (повторно) засобами поштового зв`язку АТ "Укрпошта" від представника відповідача надійшов відзив на позов.

06.03.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується із доводами відповідача, оскільки

- позивачем долучено платіжні інструкції від 11.11.2024р. та від 05.12.2024р., відповідних до яких, на переконання позивача, директором відповідача Білецьким Є.М. здійснено оплати за надані послуги із призначенням платежу «оплата заборгованості за ТОВ ССТ ЛТД» та «Оплата заборгованості за паркомісця ТОВ ССТ ЛТД». Крім того, позивач вказав, що перерахування коштів за надані послуги спростовує доводи відповідача щодо відсутності господарських взаємовідносин між ДП «Центр забезпечення» та ТОВ «ССТ ЛТД» 31.12.2021р. після закінчення дії договору від №9/09-21/1;

- на думку відповідача, правовідносини, які склалися між сторонами щодо надання послуг з користування паркінгом є укладенням договору в спрощений спосіб;

- реєстрація позивачем податкових накладних за результатами здійснених господарських операцій з надання послуг користування паркінгом в Єдиному реєстрі податкових накладних, на переконання позивача, спростовує доводи відповідача про відсутність господарських взаємовідносин.

Згідно з ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.09.2021 між Державним підприємством "Автобаза" (далі - власник; змінено найменування на Державне підприємство "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД" (далі-користувач) укладено договір про надання послуг з користування паркінгом №9/09-21/1, за умовами якого власник зобов`язується надати користувачу на своїй території, за адресою м. Київ, вул. Бориспільська 181, місце для паркування 2 транспортних засобів, (далі - Транспортний засіб), а користувач зобов`язується сплатити власнику плату.

Плата за користування паркінгом становить 2400,00 грн із врахуванням ПДВ на місяць, за паркування 2 Транспортних засобів. Плата за користування паркінгом здійснюється користувачем шляхом сплати власнику передплати в розмірі 100% місячної плати, визначеної п. 2.1. цього Договору до п`ятого числа місяця за поточний місяць (п. 2.1-2.2 Договору).

Відповідно до п.2.5-2.8 Договору, користувач, до п`ятого числа кожного місяця, перераховує власнику плату за користування паркінгом у поточному місяці, у національній валюті України - гривні, на поточний рахунок власника. Власник, до третього числа місяця, направляє користувачу рахунок-фактуру на оплату послуг з використання паркінгу за поточний місяць. Власник, до третього числа місяця, направляє користувачу два примірники акту наданих послуг з користування паркінгом у попередньому місяці. Користувач на протязі двох днів з дня отримання актів, підписує їх та повертає один примірник власнику. При наявності у користувача претензій або заперечень щодо обсягу наданих послуг за цим Договором, користувач зобов`язаний підписати акти наданих послуг із викладенням своїх претензій або заперечень та повернути один примірник акту Власнику.

За порушення строків оплати за цим Договором, користувач зобов`язаний сплатити власнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожній день прострочення від розміру невиконаного зобов`язання. У разі прострочення виконання своїх зобов`язань за цим Договором більше ніж на 15 днів, користувач додатково сплачує власнику штраф у розмірі 15% від щомісячної плати, визначеної п. 2.1. цього Договору (п. 4.2-4.3 Договору).

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2021 (п. 5.1 Договору).

Внесення змін до цього Договору проводиться шляхом оформлення додаткової угоди, яка підписується сторонами. У разі відмови Користувача укладати Додаткову угоду щодо зміни розміру плати за надання послуг з паркінгу, у випадках, визначених п. 2.3. цього Договору, власник має право розірвати цей Договір (п. 5.3-5.4 Договору).

Відповідно до п. 5.5-5.6 Договору, розірвання цього Договору проводиться шляхом оформлення додаткової угоди, яка підписується Сторонами. Сторона, яка ініціює розірвання цього Договору, готує проект Додаткової угоди про розірвання цього Договору та направляє його іншій стороні.

Цей Договір вважається розірваним через тридцять календарних днів з дня отримання або відмови у отриманні стороною проекту Додаткової угоди про розірвання цього Договору. Розірвання Договору не припиняє зобов`язання користувача щодо сплати власнику плати за вже надані послуги з користування паркінгом (п.5.7-5.8 Договору).

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи договір про надання послуг з користування паркінгом № 07/05-2023 від 01.05.2023, сторонами якого є Державне підприємство «Центр забезпечення» (далі - власник; змінено найменування на Державне підприємство "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД" (далі-користувач). Вказаний договір від 01.05.2023 не підписано та не скріплено печаткою відповідача.

Відповідно до умов вищевказаного договору № 07/05-2023, власник зобов`язується надати користувачу на своїй території, за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська 181, місце для паркування 2 (два) транспортних засобів, (далі-Транспортний засіб), а користувач зобов`язується сплатити власнику плату. Плата за користування паркінгом становить 1200,00 грн (тисяча двісті гривень, 00 коп.) із врахуванням ПДВ на місяць, за паркування одного Транспортного засобу.

На підтвердження виконання умов Договору № 07/05-2023, позивач долучив акти наданих послуг за період із вересня 2023 по грудень 2024, а саме: № 473 від 30.09.2023 на суму 2400,00 грн, №531 від 31.10.2023 2024 на суму 2400,00 грн, № 588 від 30.11.2023 на суму 2400,00 грн, №642 від 31.12.2023 на суму 2400,00 грн, № 39 від 31.01.2024 на суму 2400,00 грн, № 95 від 29.02.2024 на суму 2400,00 грн, №149 від 31.03.2024 на суму 2400,00 грн, №268 від 30.04.2024 на суму 2400,00 грн, №350 від 31.05.2024 на суму 2400,00 грн, №429 від 30.06.2024 на суму 2400,00 грн, №518 від 31.07.2024 на суму 2400,00 грн, №601 від 31.08.2024 на суму 2400,00 грн, №657 від 30.09.2024 на суму 2400,00 грн, №773 від 31.10.2024 на суму 2400,00 грн, №913 від 30.11.2024 на суму 2400,00 грн, №914 від 31.12.2024 на суму 2400,00 грн.

На переконання позивача, ПД "Центр забезпечення" надало відповідачу послуги на загальну суму 34 400,00 грн.

Крім того, представник позивача зауважив, що договір №07/05-23 користування паркінгом укладений у спрощений спосіб, у зв`язку із тим, що директором ТОВ "ССТ ЛТД" Білецьким Є.В. перераховано грошові кошти за надані позивачем послуги, що підтверджується платіжними інструкціями, вказавши призначенням платежу «оплата заборгованості за паркомісця ТОВ ССТ ЛТД»

Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови Договору №07/05-23 в частині своєчасної оплати за надання послуг з користування паркінгом, у зв`язку із цим за Товариством з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД" обліковується заборгованість у розмірі 34 400,00 грн.

Відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Пунктом 1 частини другої ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

Частиною другою ст. 184 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Положеннями ст. 181 ГК України передбачено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п. 1 частини першої ст. 208 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша ст. 639 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга ст. 640 ЦК України).

За приписами частини першої ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частини першої ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина друга ст. 642 ЦК України).

Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною. Аналогійний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у cправі №922/1403/21.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору користування паркінгом в частині повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги.

Норми глави 63 ЦК України, яким регулюються правовідносини з надання послуг, не містять положень щодо регулювання порядку прийняття замовником послуг, які були фактично виконані виконавцем.

Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (ч.1 ст.8 ЦК України).

Найбільш наближеними за змістом до правовідносин з надання послуг є правовідносини, що виникають з договору підряду.

Відповідно до ч.1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо у зобов`язаннях підрядного типу результат виконаних робіт завжди має речову форму, то у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має речового змісту, в той же час, як за договором підряду, так і за договором про надання послуг у замовника виникає зобов`язання прийняти виконану роботу (надані послуги) та, відповідно, певні права під час їх прийняття.

Відповідно до частини першої ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

У разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза (ч.4 ст.853 ЦК України)

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акту про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими (ч.4 ст.882 ЦК України)

Суд звертає увагу, що ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази укладання сторонами договору про надання послуг з користування паркінгом № 07/05-2023 від 01.05.2023.

Зокрема, позивачем не надано жодного листа, телефонограми або звернення до відповідача із пропозицією щодо укладення додаткової угоди задля подовження строку договору про надання послуг.

Разом з тим, відповідно до п. 5.1 та п.5.3 Договору № 9/09-21/1 від 01.09.2021, то даний правочин набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2021. Крім того, внесення змін до цього Договору проводиться шляхом оформлення додаткової угоди, яка підписується сторонами.

Таким чином, продовження дії можливе шляхом укладення додаткової угоди, яка підписується уповноваженим представниками сторін.

З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов до висновку, що належних і допустимих доказів укладення договору у спрощений спосіб матеріали справи не містять.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до приписів ст.1 означеного Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведені положення процесуального права, суд звертається до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18 та від 29.01.2020 у справі №916/922/19.

В означених постановах Верховний Суд зауважив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що за наслідком її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже окрім обставин оформлення первинних документів, значення має наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними накладними, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця, тощо). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити дану обставину іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За приписами ч.ч.3, 8 ст.19 ГК України, обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пункт 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Позивачем до матеріалів справи долучені зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 36 від 31.01.2024, № 85 від 29.02.2024, № 157 від 31.03.2024, № 247 від 31.05.2023, № 255 від 30.04.2024, № 320 від 30.06.2023, № 339 від 31.05.2024, № 366 від 31.07.2023, № 426 від 30.06.2024, № 432 від 31.08.2023, № 485 від 30.09.2023, № 541 від 31.07.2024, № 542 від 31.10.2023, № 595 від 30.11.2023, № 635 від 31.08.2024, № 660 від 31.12.2023, № 76 від 31.01.2025, № 716 від 30.09.2024, № 805 від 31.10.2024, № 897 від 30.11.2024, № 992 від 31.12.2024 та квитанції про реєстрацію таких накладних з відміткою «Документ прийнято».

У вказаних податкових накладних позивач відобразив операції з надання послуг з користування паркомісцем, за якими постачальником (продавець) є Державне підприємство "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України, а отримувачем (покупцем) - Товариство з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД".

Натомість у постанові від 05.05.2023 у справі №160/15514/20 Верховний Суд виснував, що сам лише факт наявності у позивача податкових та видаткових накладних не є безумовним доказом реальності господарських операцій.

Суд звертає увагу, що підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.

Таким чином, із аналізу наданих позивачем податкових декларацій з податку на додану вартість не вбачається за можливе достеменно встановити операції, по яких суми ПДВ включені до складу податкового кредиту Державного підприємства "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Разом з тим, позивач долучив до матеріалів справи два ідентичних інформаційних повідомлення про зарахування коштів № 224636697 від 05.12.2024 на суму 2 000,00 грн із призначенням платежу «оплата заборгованості за паркомісця ТОВ ССТ ЛТД» та квитанцію № 182780088 від 30.11.2023 із призначенням платежу «оплата заборгованості за паркомісця ТОВ ССТ ЛТД».

Враховуюче вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що у платіжних інструкціях відсутнє посилання на конкретний договір, на підставі якого було перераховано грошові кошти на користь позивача, та платником у вищевказаних документах вказано ОСОБА_1 , а не безпосередньо учасника договірних відносин за Договором № 9/09-21/1 від 01.09.2021 - ТОВ "ССТ ЛТД".

Як було вказано вище, позивач на підтвердження виконання умов Договору № 07/05-2023, позивач долучив акти наданих послуг за період із вересня 2023 по грудень 2024.

Також, необхідно відзначити, що вищевказані акти наданих послуг підписані та скріплені печаткою лише директором Державного підприємства "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України Крисько Г.Д.

Відповідно до ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до п.2.6-2.8 Договору, власник, до третього числа місяця, направляє користувачу рахунок-фактуру на оплату послуг з використання паркінгу за поточний місяць. Власник, до третього числа місяця, направляє користувачу два примірники акту наданих послуг з користування паркінгом у попередньому місяці. Користувач на протязі двох днів з дня отримання актів, підписує їх та повертає один примірник власнику. При наявності у користувача претензій або заперечень щодо обсягу наданих послуг за цим Договором, користувач зобов`язаний підписати акти наданих послуг із викладенням своїх претензій або заперечень та повернути один примірник акту Власнику.

Враховуючи обставини справи, суд зазначає, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

У постанові Об`єднаної палати КЦС від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 Об`єднана палата нагадує, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладеним немає (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Суд вказує, що з урахуванням того, що норми цивільного та господарського законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, відповідно, як принцип добросовісності взагалі, так і його прояв доктрина venire contra factum proprium не можуть бути обмежені певною сферою, тобто це загальний принцип, який повинен застосовуватися в кожній конкретній справі відповідно до обставин справи та кваліфікації певних поведінкових актів як волевиявлення, сторін.

Разом з тим, умовами Договору № 9/09-21/1 передбачено, що власник паркомісця направляє користувачу рахунок-фактуру на оплату послуг з використання паркінгу за поточний місяць та акт наданих послуг, однак у матеріалів справи відсутні належні та допустимі докази направлення вищевказаних документів.

Відтак, складання актів надання послуг з одного боку є основою для ведення бухгалтерського обліку, а з іншого підтвердженням даних, зазначених у податковій звітності.

Водночас, як уже було встановлено судом, надані позивачем до матеріалів справи акти не підписані з боку відповідача, тобто не є оформленими належним чином.

Крім того, надані позивачем акти не свідчать про реальність здійснення господарської операції з надання послуг з користування паркінгом.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що у матеріалах справи відсутні первинні документи, які б підтвердили правильність (дійсність) даних, зазначених сторонами у податковій звітності, у тому числі правильність оформлення відповідачем податкового кредиту.

Суд зазначає, що надання послуг з користування паркінгом на підставі підписаного в односторонньому порядку акту неможливе, оскільки користувач зобов`язаний підписати акти наданих послуг із викладенням своїх претензій або заперечень та повернути один примірник акту власнику.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача в частині того, що реєстрація позивачем податкових накладних за результатами здійснених господарських операцій з надання послуг користування паркінгом в Єдиному реєстрі податкових накладних та надання непідписаних відповідачем актів приймання послуг є належними доказами, які підтверджують господарські взаємовідносини між позивачем та відповідачем.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.

Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Відповідна правова позиція була викладена в п. 7.7 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2020 по справі № 915/411/19.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частини перша, третя та четверта ст. 74 ГПК України).

Частиною першою ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. ) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 74, 86, 129, 233 -236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Центр забезпечення" Управління справами Апарату Верховної Ради України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ССТ ЛТД" про стягнення заборгованості в розмірі 34 400,00 грн відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 09.04..2025.

Суддя Літвінова М.Є.