ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/2992/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

позивача - не з`явився

відповідача - Фартушна В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 (у складі колегії суддів: Майданевич А.Г. (головуючий), Коротун О.М., Сулім В.В.)

та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Солар М"

до Державного підприємства "Гарантований покупець"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. 12.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Солар М" (далі - ТОВ "Солар М", Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП "Гарантований покупець", Відповідач, Скаржник) про стягнення 17 367 644,09 грн заборгованості.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 16823/01 від 04.04.2019 в частині оплати електричної енергії, виробленої продавцем (Позивачем) за "зеленим тарифом".

1.3. Під час розгляду справи судом Позивач подавав заяви про збільшення та зменшення розміру позовних вимог.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 175 083,22 грн закрито. В іншій частині позов задоволено частково: стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Солар М" 11 522 457,91 грн основного боргу, 487 565,82 грн 3% річних та 1 155 605,32 грн інфляційних втрат. Орган (особу), що здійснює примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 у справі №910/2992/24, зобов`язано здійснювати нарахування 3% річних на суму боргу 11 522 457,91 грн, починаючи з 10.08.2024 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу.

2.2. 08.10.2024 від ТОВ "Солар М" надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Відповідача 174 751,88 грн витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених вимог (з урахуванням вимог, провадження в частині яких закрито).

2.3. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 вказану заяву задоволено частково та стягнуто з ДП "Гарантований покупець" витрати на правову допомогу в сумі 59 496,74 грн, в іншій частині заяви про розподіл судових витрат відмовлено.

При цьому суд зазначив, що розмір витрат на правову допомогу, визначений в актах приймання-передавання у сумі 176 250 грн не відповідає визначеним частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, з урахуванням характеру спору, складності справи, кількості та обсягу підготовлених адвокатом документів, а також беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат. Натомість суд дійшов висновку, що обґрунтованими є витрати на правову допомогу у цій справі у розмірі 60 000 грн.

Водночас, оскільки позовні вимоги задоволено частково (з урахуванням частини вимог, провадження в якій закрито), виходячи з обґрунтованого та співмірного розміру витрат на правову допомогу в розмірі 60 000,00 грн, з Відповідача на користь Позивача суд стягнув 59 496,74 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

2.4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 додаткове рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

2.5. Відповідач не погодився з такими судовими рішеннями та скористався правом на їх касаційне оскарження.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 20.03.2025 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. У своїй касаційній скарзі ДП "Гарантований покупець" просить Суд скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення про відмову в стягненні таких витрат.

3.3. Підставами касаційного оскарження Відповідач визначив ухвалення судами оскаржуваних рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15, від 27.10.2022 у справі № 904/8800/21, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 28.02.2023 у справі № 910/20293/212, від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21, від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21.

3.4. ТОВ "Солар М" своїм правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористалося.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. На підтвердження понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано: договір про надання правової допомоги № 246/2024 від 20.02.2024; додаток № 2 до вказаного договору; заявку про надання правової допомоги; акт приймання-передавання наданих адвокатських послуг від 04.10.2024 на суму 62 250,00 грн; акт приймання-передавання наданих адвокатських послуг від 05.04.2024 на суму 114 000,00 грн; платіжні інструкції № 1490 від 22.04.2024 на суму 114 000,00 грн та № 1676 від 07.10.2024 на суму 62 250,00 грн.

4.2. Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору про надання правової допомоги № 246/2024 від 20.02.2024 клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Надання Адвокатським об`єднанням правової допомоги здійснюється на підставі поданої клієнтом письмової заявки, оформленої за формою, наведеною в додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 2 до договору про надання правової допомоги № 246/2024 від 20.02.2024 сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) Адвокатського об`єднання за договором становить 3000,00 грн за годину роботи адвоката.

4.3. Відповідно до заявки про надання правової допомоги № 3/02 від 20.02.2024 Позивач просив надати правничу допомогу у справі про стягнення заборгованості та штрафних санкцій з Державного підприємства "Гарантований покупець" за договором від 04.04.2019 № 16823/01 у судовому порядку.

4.4. Згідно з актом приймання-передавання наданих адвокатських послуг від 05.04.2024 Позивачу надані послуги з правової допомоги на суму 114 000,00 грн, а саме: підготовка позовної заяви, розрахунок боргу та додаткових матеріалів для подання позову до суду 38 годин.

4.5. Також відповідно до акту приймання-передавання наданих адвокатських послуг від 04.10.2024 Позивачу надані послуги з правової допомоги на суму 62 250,00 грн.

4.6. В акті наведений перелік наданих послуг та їх вартість, зокрема: участь адвоката в судовому засіданні 3000,00 грн, підготовка та подання заяви про зменшення позовних вимог з розрахунком боргу з іншими додатками 15 000,00 грн; участь адвоката в судовому засіданні 3000,00 грн, підготовка та подання заяви про збільшення позовних вимог з розрахунком боргу з іншими додатками 9000,00 грн, участь адвоката в судовому засіданні 3000,00 грн, підготовка та подання клопотання про поновлення провадження у справі 4500,00 грн, підготовка та подання заяви про зменшення позовних вимог з розрахунком боргу з іншими додатками 9 000,00 грн; участь адвоката в судовому засіданні в режимі відеоконференції 750,00 грн, участь адвоката в судовому засіданні 3 000,00 грн, підготовка та подання додаткових пояснень на вимогу суду 9 000,00 грн; участь адвоката в судовому засіданні 3 000,00 грн.

4.7. Оплата гонорару підтверджується платіжними інструкціями № 1490 від 22.04.2024 на суму 114 000,00 грн та № 1676 від 07.10.2024 на суму 62 250,00 грн.

4.8. Суд першої інстанції оцінив надані Позивачем доводи та розрахунки на предмет відповідності їх обсягу виконаної адвокатом роботи, складеності справи, врахував заперечення Відповідача на заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу та прийшов до висновків про часткове задоволення заяви.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засіданні представника Відповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.4. Предметом касаційного оскарження у цій справі є постанова апеляційного господарського суду та додаткове рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення заяви ТОВ "Солар М" про стягнення з ДП "Гарантований покупець" витрат на професійну правничу допомогу.

5.5. Переглядаючи у касаційному порядку вищевказані судові рішення Верховний Суд виходить з наступного.

5.6. Положеннями статті 59 Конституції України регламентовано, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

5.7. Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

5.8. Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

5.9. Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

5.10. За пунктами 6, 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

5.11. Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

5.12. У частинах першій, другій статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

5.13. Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. Верховний Суд звертає увагу, що зазначена норма є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

5.14. Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відповідно до частини третьої статті 123 цього Кодексу належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

5.15. За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

5.16. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

5.17. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція сформована у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

5.18. Відповідно до статті 19 "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

5.19. Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

5.20. Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки.

Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України. Як і будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Адвокатський гонорар може існувати у двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин, помножена на вартість такої години роботи того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Ціна договору про надання правової допомоги (адвокатський гонорар) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

5.21. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

5.22. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

5.23. З урахуванням викладеного Верховний Суд наголошує, що надані Позивачем докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

5.24. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112).

5.25. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенціїя). Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

5.26. Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

5.27. За змістом частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5.28. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

5.29. Водночас, за приписами частини шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

5.30. Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

5.31. Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.

5.32. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

5.33. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

5.34. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15).

5.35. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18.

5.36. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 20.03.2025 у справі № 910/1486/24 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, приписами статей 123 - 130 Господарського процесуального кодексу України встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

5.37. Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17.

5.38. Підсумовуючи вищенаведене, Верховний Суд зазначає, що у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15);

- витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

5.39. Так, ухвалюючи додаткове рішення у справі, місцевий господарський суд зауважив, що заявлені Позивачем витрати на професійну правничу допомогу у заявленому останнім розмірі 174 751,88 грн є завищеними. Відповідно, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача 60 000 грн та фактично стягнув 59 496,74 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

5.40. За таких обставин, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, заперечення Відповідача на заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про покладення на Відповідача витрат Позивача на професійну правничу допомогу адвоката саме у такому розмірі.

5.41. ДП "Гарантований покупець" у касаційній скарзі посилається на те, що заявлені ТОВ "Солар М" витрати на правничу допомогу є необґрунтованими, нерозумними, завищеними щодо іншої сторони спору, зважаючи на рівень складності справи та витрачений адвокатом час, та просить відмовити у задоволенні заяви про стягнення таких витрат у повному обсязі.

5.42. Водночас Суд звертає увагу, що заявлена Позивачем до суду першої інстанції сума витрат на оплату послуг адвоката склала 176 250 грн, однак місцевим господарським судом заяву ТОВ "Солар М" задоволено частково, а саме на суму 59 496,74 грн.

Тобто судами, з огляду в тому числі і на заперечення ДП "Гарантований покупець", вже частково відмовлено Позивачеві у відшкодуванні понесених ним витрат на правову допомогу, зважаючи не лише на часткове задоволення позову, але також з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат, їх дійсності, необхідності та розумності такого розміру.

5.43. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши наведене правове регулювання спірних правовідносин щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, зміст оскаржуваних постанови та додаткового рішення, а також доводи Скаржника, викладені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надавши оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, зокрема і клопотанню Відповідача про необґрунтованість витрат на правову допомогу, встановивши дійсність надання таких послуг, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема щодо складності справи, необхідності наданих послуг, тощо, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційнійсть, співмірність та розумність їхнього розміру, дійшов заснованого на правильному застосуванні статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України висновку про часткове задоволення заяви Позивача про розподіл витрат на професійну правову допомогу.

5.44. Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції при розгляді заяви Позивача взяв до уваги предмет та підстави позову у цій справі, встановлені фактичні обставин, характер спірних правовідносин та обсяг матеріалів справи, наявність обґрунтованих заперечень Відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, а також принципи співмірності та розумності судових витрат. Суд апеляційної інстанції з правильністю зазначеної оцінки погодився.

Такі додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

5.45. При цьому Суд враховує, що Відповідачем у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України не доведено неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу Позивача у задоволеній частині, а також те, що такі послуги не були надані. Разом з тим, обов`язок такого доведення покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання/заперечує проти задоволення таких витрат у відповідній сумі.

5.46. Інші доводи Скаржника (які є аналогічними доводам, зазначеним у запереченнях на заву Позивача про ухвалення додаткового рішення) не спростовують висновків судів, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, свідчать про незгоду з такими рішеннями, не є підставою для їх скасування та відхиляються Верховним Судом з огляду на їх необґрунтованість, що вже було підставно відзначено судами попередніх інстанцій.

5.47. За таких обставин Суд зазначає, що доводи касаційної скарги, з урахуванням наведеного у цій постанові, не знайшли свого підтвердження.

5.48. Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи Скаржника про те, що господарські суди не врахували висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 27.10.2022 у справі №904/8800/21, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 28.02.2023 у справі №910/20293/21, адже застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм права при здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу не суперечить жодному з вказаних Скаржником висновків суду касаційної інстанції.

5.49. Водночас посилання Скаржника на неврахування господарськими судами висновків постанов Верховного Суду у цивільних справах № 285/5547/21 та № 346/2744/21 також не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки Глава 8 Господарського процесуального кодексу України "Судові витрати" надає заявнику право надавати суду докази їх понесення упродовж п`яти днів після ухвалення рішення по суті справи.

5.50. У зазначених скаржником постановах Верховного Суду у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК України, статей 1, 19, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а лише наголошується на необхідності суду при вирішенні питання виходити з критерію реальності, пропорційності, обґрунтованості та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, розумності їх розміру, а також про право суду не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу в разі доведення неспівмірності витрат стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

5.51. При цьому Суд наголошує, що положення статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду, зокрема і вищенаведеними постановами, на які посилається Скаржник.

5.52. Отже, наведені скаржником доводи, в частині визначених підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних додаткового рішення та постанови судів попередніх інстанцій.

5.53. Верховний Суд додатково зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

5.54. В такий спосіб правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

5.55. Верховний Суд вважає за необхідне додатково зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.

5.56. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

5.57. Верховний Суд з огляду на викладене зазначає, що Скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

5.58. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

5.59. Колегія суддів під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень не виявила у діях судів попередніх інстанцій порушень положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень, а додатково перевіряти докази з огляду приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права.

5.60. Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судами доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.61. Сама лише незгода Скаржника з наданою судами оцінкою обставин справи та відповідних доказів не вказує на те, що таку оцінку було проведено з порушенням норм права, а його незгода з рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність.

5.62. За таких обставин, перевіривши застосування судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Звертаючись із касаційною скаргою, ДП "Гарантований покупець" не спростувало наведених висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції та не довело неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

6.4. За таких обставин доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказані судові рішення - без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі № 910/2992/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко