ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" квітня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1513/24

За заявою Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут»

про відстрочення виконання судового рішення

у справі №911/1513/24

за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі»

до Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут»

про стягнення 573 690, 25 грн,

Суддя Антонова В.М.

Секретар судового засідання Крикун І.В.

Представники учасників:

від стягувача: Соколова К.С.;

від боржника: Маслюк А.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» (надалі - відповідач) про стягнення 573 690, 25 грн з яких: 508 528, 50 грн заборгованість за надання послуг з розподілу електричної енергії та 65 161,75 грн заборгованість за забезпечення перетікання реактивної електричної енергії.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.11.2024 позов задоволено, стягнуто з Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» 508 528 (п`ятсот вісім тисяч п`ятсот двадцять вісім) грн 50 коп. заборгованості за наданні послуги з розподілу електричної енергії, 65 161 (шістдесят п`ять тисяч сто шістдесят одну) грн 75 коп. заборгованості за забезпечення перетікання реактивної електричної енергії та 8 605 (вісім тисяч шістсот п`ять) грн 35 коп. судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду 18.03.2025 рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі №911/1513/24 залишено без змін.

02.04.2025 на виконання вказаного вище рішення Господарським судом Київської області видано наказ.

03.04.2025 від відповідача надійшла заява про відстрочення виконання судового рішення строком на один рік до 01.04.2026.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.04.2025 призначено розгляд заяви Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» про відстрочення виконання рішення в справі №911/1513/24 на 15.04.2025.

14.04.2025 від позивача надійшли заперечення на подану відповідачем заяву, в яких останній заперечує проти відстрочення виконання рішення суду.

У судовому засіданні 15.04.2025 представник відповідача (заявника) заяву про відстрочення виконання рішення суду підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача заперечував проти задоволення вказаної заяви.

Розглянувши заяву про відстрочку виконання рішення, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку про таке.

Частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Тобто, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.

При цьому, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Так, в обґрунтування поданої заяви відповідач зазначає, що його створено в формі державного некомерційного підприємства, яке належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України та є неприбутковою організацією.

Вказує на залежність від бюджетного фінансування і необхідністю затвердження змін до фінансового плану для здійснення значних незапланованих видатків для здійснення виплат за зазначеним судовим рішенням, його виконання одномоментно і в найкоротші терміни є неможливим для відповідача.

Надання відстрочки виконання рішення в даній справі відповідачу забезпечить справедливий розподіл фінансового навантаження та захистить інтереси неприбуткової освітньої установи, що має статус об`єкта критичної інфраструктури.

Так, статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У той же час, суд враховує, що за практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява №60858/00).

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 №5-пр/2013 вказано, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Під час розв`язання питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд має свободу розсуду при врахуванні майнових інтересів сторін, їхнього фінансового стану, ступеня вини кожної сторони у виникненні спору, наявності надзвичайних непереборних подій, інфляційних процесів у економіці держави та інших обставин.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №2а-25767/10/0570.

За приписами ч.5 ст.331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У постанові від 20.09.2018 у справі № 905/2953/17 Верховний Суд зробив наступний висновок: "Так, ГПК України передбачає, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення... Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частини перша і п`ята статті 331)."

Із зазначеною правовою позицією погодився Верховний Суд у постанові від 14.07.2020 у справі № 908/1884/19.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про достатність підстав для застосування визначеної ст. 331 Господарського процесуального кодексу України процедури відстрочення виконання судового рішення та, встановлення такого строку відстрочення на дев`ять місяців, з дати ухвалення судом рішення.

При цьому суд звертає увагу, що передбачена процесуальним законом можливість відстрочення виконання судового рішення жодним чином не звільняє сторону боржника від виконання взятих на себе зобов`язань та виконання безспірних вимог стягувача, проте, надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін, а саме: для боржника - загроза неможливості подальшого виконання своїх зобов`язань, а для стягувача - загроза можливості неотримання одразу протягом тривалого часу присудженої до стягнення суми коштів внаслідок переходу боржника в стан неплатоспроможності.

При вирішенні питання строку відстрочки суд вважає, що відстрочення виконання рішення суду строком на 9 місяців з моменту ухвалення рішення не порушить інтереси сторін, забезпечить їх баланс, буде співмірним можливості поновлення порушеного права стягувача з можливістю боржника забезпечити таке поновлення. Відстрочення матиме наслідком дотримання балансу інтересів сторін і унеможливить надмірне обтяження фінансової спроможності боржника.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» та відстрочення виконання рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 в справі №911/1513/24 до 26.08.2025.

Згідно з ч.7 ст.331 Господарського процесуального кодексу України про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Керуючись ст. 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» про відстрочення виконання судового рішення у справі №911/1513/24 задовольнити частково.

2. Відстрочити виконання рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 в справі №911/1513/24 до 26.08.2025.

3. У задоволенні іншої частини заяви відмовити.

4 Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в порядку та строк встановлені статтями 254-257 ГПК України.

Повна ухвала складена та підписана 21.04.2025.

Суддя В.М. Антонова