УХВАЛА

16 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 911/3323/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючого, Краснова Є .В., Мачульського Г. М.,

за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,

представників учасників справи:

прокуратури - Шапка І. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілстон"

на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2024,

постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2024

у справі за позовом заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Білоцерківської міської територіальної громади

до: 1) Білоцерківської міської ради,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілстон"

про визнання недійсними рішення та договору оренди земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Білоцерківської міської територіальної громади до Білоцерківської міської ради (далі - відповідач-1, Міськрада) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілстон" (далі - відповідач-2, Товариство) про визнання недійсними рішення Міськради від 02.09.2021 № 1329-16-VІІІ "Про передачу земельної ділянки в оренду ТОВ "Сілстон" та договору оренди земельної ділянки № 10-06128 від 21.12.2021, укладеного між Міськрадою та ТОВ "Сілстон".

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Міськради від 24.09.2015 № 1563-79-VІ "Про передачу земельних ділянок в оренду" передано в оренду Товариству строком на 5 років земельну ділянку комунальної власності для розміщення станції технічного обслуговування зі стоянкою, а в подальшому рішенням Міськради від 02.09.2021 № 1329-16-VІІІ цю земельну ділянку передано відповідачеві-2 в оренду строком на 10 років всупереч вимогам частини другої статті 134 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) без проведення аукціону.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Господарський суд Київської області у рішенні від 10.04.2024 позов задовольнив повністю.

2.2. Суд першої інстанції встановив, що рішенням Міськради від 24.09.2015 передано в оренду Товариству земельну ділянку, з приводу якої виник спір, під розміщення станції технічного обслуговування з автостоянкою строком на 5 років.

2.3. На виконання такого рішення 21.12.2015 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір оренди землі № 59 строком на 5 років, умови якого передбачають, зокрема, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк, повідомивши письмово орендодавця про намір продовжити його дію не пізніше ніж зо 60 днів до закінчення строку дії договору.

2.4. Після закінчення строку дії договору оренди землі № 59 Міськрада у рішенні від 02.09.2021 передала вказану вище земельну ділянку в оренду Товариству під розміщення станції технічного обслуговування строком на 10 років, на підставі чого між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено 21.12.2021 договір оренди землі № 10-06128.

2.5. Господарський суд Київської області виходив з того, що спірна земельна ділянка була передана в оренду відповдіачем-1 поза межами повноважень, передбачених законом, з огляду на відсутність волі на це її дійсного власника - Білоцерківської міської територіальної громади. Крім того, передача її в оренду відбулась, без проведення земельних торгів, тобто всупереч вимогам статті 134 ЗК України.

2.6. Північний апеляційний господарський суд постановою від 04.12.2024 залишив рішення суду першої інстанції без змін.

2.7. Виходив, зокрема, з того, що в оскаржуваному рішенні Міськради не наведено підстав, передбачених частиною другої статті 134 ЗК України, які надають право передавати в оренду Товариству спірну земельну ділянку без проведення торгів, і таке рішення, за твердженням прокурора, є незаконним та підлягає визнанню недійсним.

2.8. Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погодилася з твердженнями відповідача-2 про те, що оскільки договір оренди земельної ділянки, укладений між відповідачами 21.12.2015, був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.02.2016, тому строк дії договору закінчився 12.02.20214 і в межах цього строку за шістдесят днів до його закінчення Товариством подана заява про продовження строку дії договору на новий строк, з огляду на те, що відповідно до статті 19 Закону України № 161-XIV "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

2.9. Крім цього, суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2024 без змін, виходив з того, що, зокрема, Товариство помилково ототожнює початок строку дії договору з виникненням у нього права оренди земельної ділянки, які є відмінними між собою, тому, що строк дії договору обчислюється від дати його укладення, а не від дати реєстрації речового права, таким чином, заява Товариства про продовження строку дії договору оренди землі, укладеного між відповідачами 21.12.2015, подана з порушенням строку, визначеного таким договором, що позбавляє орендаря права набуття переважного права на поновлення договору на новий строк.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування

3.1. Товариство 10.01.2025 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2024 (повний текст складений 18.12.2024), в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

3.2. Підставою касаційного оскарження Товариство зазначає неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку щодо застосування норми права з приводу набрання чинності договору оренди земельної ділянки, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме: у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 357/8115/18, Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), від 13.12.2013 у справі № 1106/2791/2012 (провадження № 6- 127цс13), від 18.01.2017 у справі № 532/129/16-ц (провадження № 6-2777цс16), від 07.06.2017 у справі № 634/769/15-ц (провадження № 6-872цс17) (від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17).

3.3. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції не врахував позицію Верховного Суду щодо того, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

4. Мотивувальна частина

4.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

4.3. Відтак у цій справі Верховний Суд переглядає в касаційному порядку постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.4. Згідно із положеннями пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.5. Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4.6. Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.

4.7. За змістом частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, зокрема у випадку, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

4.8. У цьому контексті суд враховує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

4.9. За висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, від 06.03.2024 у справі № 902/1207/22, у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України від 11.02.2010 № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" , якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виключено посилання на державну реєстрацію правочинів, а із Закону № 161-XIV "Про оренду землі" виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, з 01.01.2013 державній реєстрації підлягає не сам договір оренди землі, а право оренди земельної ділянки.

4.10. Такий договір є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто за умови дотримання ними вимог статей 638, 759 і 792 ЦК України та статті 15 Закону України № 161-ХIV "Про оренду землі". З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає обов`язок передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право користування земельною ділянкою.

4.11. У постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), на яку, зокрема, посилається Товариство у касаційній скарзі, у частині того, що, виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

4.12. При цьому Велика Палата Верховного Суду врахувала, що вказаний висновок стосується чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання: виключення із Закону України № 161-XIV "Про оренду землі" вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди та вказівки на необхідність реєстрації права оренди та виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність правочину з дня його державної реєстрації.

4.13. У вказаній постанові у справі № 357/8277/19 Верховний Суд констатував, що після внесення змін щодо виключення реєстрації самого договору оренди земельної ділянки момент реєстрації майнових прав перестав впливати на момент набрання чинності таким договором.

4.14. Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 (постанова від 30.01.2019) зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

4.15. Отже, наразі існує постанова Великої Палати Верховного Суду про відступлення від висновків, на які посилається скаржник у касаційній скарзі (щодо дати набрання чинності договором оренди земельної ділянки), що виключає касаційний перегляд судових рішень у цій справі з наведених скаржником мотивів.

4.16. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

4.17. Верховний Суд також бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

4.18. Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

4.19. Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

4.20. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

4.21. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

4.22. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, касаційне провадження за касаційною скаргою виконувача обов`язків керівника Харківської обласної прокуратури підлягає закриттю відповідно до частини першої статті 296 ГПК України.

4.23. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілстон" на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2024 у справі № 911/3323/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський