ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2745/24

Господарський суд Київської області у складі судді Смірнова О.Г., розглянувши в письмовому позовному провадженні без виклику представників сторін справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» (72319, Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Кірова, буд. 139, кім. 312)

до відповідача: Приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО» (07733, Київськ обл., Бориспільський р-н, с. Жоравка, вул. Шкільна, буд. 3-а)

про стягнення 3218,94 грн.

СУТЬ СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою за вих. №б/н від 10.10.2024 до Приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО» про стягнення 3218,94 грн.

Разом з тим, в пункті 1 прохальної частини позовної заяви позивач просить суд здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2024 вищевказану позовну заяву передано для розгляду судді Смірнову О.Г.

Ухвалою суду від 17.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2745/24 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. В даній ухвалі суду зазначалось, що розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі № 911/2745/24, а також запропоновано відповідачу відповідно до ст. 165 ГПК України, проте не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

05.11.2024 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог у вищевказаній справі.

Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та заперечення щодо її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Відповідно до ч. 5 ст. 176 ГПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення 17.04.2025.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд встановив.

Позов мотивовано тим, що на підставі видаткової накладної №РН-0000020 від 22.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» здійснило поставку Приватному підприємству «ГАЛАГАН-АГРО» товару вісь у зборі 5020.28.00.010-2СБ у кількості 1 од., вартістю з ПДВ 2160,00 грн.

Зазначена видаткова накладна підписана та засвідчена печатками обох сторін.

Крім того, позивач за результатом вказаної господарської операції зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 22.11.2021 №16.

Вказану податкову накладну було прийнято Державною податковою службою України, що підтверджується квитанцією №1.

Як зазначає позивач, відповідач не здійснив оплату за відповідний товар, при цьому кінцевий строк виконання зобов`язання щодо оплати товару встановлено на 22.11.2021.

Судом дана належна правова кваліфікація правовідносинам сторін. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України також визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. У частині 1 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Частиною 1 статті 181 ГК України установлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. При цьому допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У свою чергу, згідно з положеннями частини 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, а за змістом статті 639 ЦК України: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1); якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2).

Водночас, відповідно до частини 1 статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Отже, між суб`єктами господарської діяльності можуть укладатися господарські договори як у письмовій формі шляхом складення єдиного документу за підписом обох сторін (у тому числі у спрощеній формі), так і усній.

Предмет поставки за Договором відповідає вказаним вимогам. Товар поставлений відповідачу (про що свідчить наявна в матеріалах справи та підписана сторонами видаткова накладна).

Таким чином, між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару шляхом укладення договору у спрощений спосіб, а саме: шляхом складання та підписання видаткової накладної №РН-0000020 від 22.11.2021 на суму 2160,00 грн.

Умовами абзацу першого п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013 визначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З врахуванням приписів ч. 1 ст. 692 ЦК України, відповідач (покупець) зобов`язаний оплатити товар, отриманий від позивача за видатковими накладними, після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, тобто в день підписання видаткових накладних.

Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару за договором купівлі-продажу (поставки), відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

В силу п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Строк виконання зобов`язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), встановлений зазначеною спеціальною нормою права покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Враховуючи, що сторонами не надано доказів погодження інших строків оплати товару та товар фактично отримано відповідачем за видатковою накладною №РН-0000020 від 22.11.2021, з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що строк оплати поставленого товару настав 22.11.2021.

В силу загальної норми, передбаченої у статті 599 ЦК України, та спеціальної норми, визначеної у частині першій ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов

Відповідно до приписів ч. 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

З посиланням на приписи статті 625 ЦК України позивач вказує на прострочення грошового зобов`язання з боку відповідача, в зв`язку з чим намагається стягнути з нього три проценти річних за період з 23.11.2021 по 09.10.2024 в сумі 186,81 грн. та інфляційні втрати за період з 23.11.2021 по 09.10.2024 в сумі 872,13 грн.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки подані позивачем розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 23.11.2021 по 09.10.2024 є арифметично правильними, суд дійшов висновку, що вони здійснені коректно, з урахуванням обставин справи та вимог законодавства. У зв`язку з цим вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат за зазначений період у розмірі 872,13 грн. та трьох відсотків річних у сумі 186,81 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У заяві вих. № б/н від 05.11.2024 відповідач у справі №911/2745/24 визнав позовні вимоги. Зазначена заява підписана Пасічним С.П., який згідно даних з ЄДРЮОФОПтаГФ є керівником Приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО». Будь-яких обмежень щодо представництва не зазначено.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Пунктом 6 ст. 236 ГПК України визначено, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб суд дійшов висновку про задоволення позову.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» до Приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО» про стягнення стягнення 3218,94 грн., що складається з заборгованості відповідача за поставлений товар в сумі 2160,20 грн., трьох процентів річних сумі 186,81 грн., інфляційних втрат в сумі 872,13грн., обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви в сумі 3028,00 грн., що підтверджується квитанцією про сплату №5102-2812-6787-2102 від 10.10.2024.

Частиною 1 ст. 130 ГПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач в даній справі визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд на підставі приписів ч. 1 ст. 130 ГПК України вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який позивач повинен був сплатити при поданні позову, в сумі 1514,00 грн.

Витрати зі сплати судового збору в сумі 1514,00 грн. покладаються на відповідача - Приватне підприємство «ГАЛАГАН-АГРО» відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3000, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Згідно із ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи: копії договору про надання професійної правничої допомоги від 09.10.2024, ордер про надання правничої (правової) допомоги, серії АР № 1201477 від 09.10.2024 року; детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги по договору про надання правової допомоги від 09.10.2024; акту про прийняття послуг з надання правової допомоги від 09.10.2021 та квитанції до прибуткового касового ордера № 25 від 09.10.2024 на суму 3000,00 грн.

Так, 09.10.2024 між Адвокатським бюро Пузія Олексія Вікторовича, в особі керуючого учасника Пузія Олексія Вікторровича (далі - Бюро), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» (далі - Клієнт), з іншої сторони, укладено Договір про надання правової допомоги (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого Бюро бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язуються оплатити надані послуги.

Згідно з п. 2.1. Договору сторони домовились, що винагорода (гонорар) Бюро за надання правової допомоги по наданому Договору визначається наступним чином: підготовка позовної заяви 3000,00 грн.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що Бюро відповідно до узгоджених Сторонами доручень:

а) підготовлює, підписує та подає до Господарського суду Київської області позовну заяву про стягнення з приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО» () суми заборгованості за поставлений товар за накладною №РН-0000020 від 22.11.2021 року, 3% річних та суми інфляційного збільшення суми боргу за весь час прострочення оплати, клопотання, апеляційні скарги, письмові пояснення, заяви та інші документи правового та процесуального та процесуального характеру;

б) підготовлює претензії, дає письмові роз`яснення, пояснення, довідки з правових питань, що виникають у діяльності Клієнта; надає правову допомогу Клієнтам з підготовки процесуальних документів, а також правильного оформлення договорів і здійснює допомогу в їх укладанні.

В матеріалах справи міститься ордер серія АР №1201477 від 09.10.2024, виданий на надання правничої (правової) допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» на ім`я адвоката Пузія Олексія Вікторовича.

З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2021 між Адвокатським бюро Пузія Олексія Вікторовича, в особі керуючого учасника Пузія Олексія Вікторовича (далі - Бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» (далі Клієнт) був підписаний Акт про прийняття послуг з надання правової допомоги від 09.10.2021, в якому зазначено, що на виконання умов договору про надання правової допомоги від 09.10.2024 клієнт прийняв послуг з надання правової допомоги на загальну суму 3000,00 грн.

У п. 2 Акту про прийняття послуг з надання правової допомоги від 09.10.2021 зазначено, що підписанням цього акту сторони підтверджують, що вказані послуги виконані в повному обсязі, претензій сторони не мають.

Як вбачається з матеріалів справи, за підписом адвоката Пузієм О.В. були подано позовну заяву з додатками ( вх.№3755 від 10.10.2024).

Згідно із ч. 3-6 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Такої позиції також притримується Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на предмет розгляду справи та її обставини, справа є не складною, і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, судової практики, значних затрат часу та зусиль.

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Справа №911/2745/24 містить не великий обсяг документів, тому суд дійшов висновку, що витрати порівняно зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) є не співрозмірними та достатньо завищеними.

В якості підтвердження оплати наданих послуг з правової допомоги позивач надав копію квитанції до прибуткового касового ордера №25 від 09.10.2024, відповідно до якої позивачем оплачено Бюро за надання правової допомоги згідно договору від 09.10.2024 3000,00 грн.

Приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката для даної справи в сумі 1500,00 грн.

При цьому витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн. не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

За таких обставин, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі №911/2745/24 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 13, 74, 86, 123, 130, 129, 233, 236, 238, ч. 4 ст. 240, 247-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» до Приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО» задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства «ГАЛАГАН-АГРО» (07733, Київська обл., Бориспільський р-н, село Жоравка, вул.Шкільна, будинок 3-а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ТЕХСЕРВІС» (72319, Запорізька обл., місто Мелітополь, вул. Кірова, буд. 139, кім. 312, ) заборгованість у розмірі 2160 (дві тисячі сто шістдесят) грн. 00 коп., три проценти річних у розмірі 186 (сто вісімдесят шість) грн. 81 коп., інфляційних втрат у розмірі 872 (вісімсот сімдесят два)грн. 13 коп., судовий збір у розмірі 1514 (тисяча п`ятсот чотринадцять) грн. 00 коп. та 1500 (одна тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, видавши наказ.

Повний текст рішення складено 17.04.2025.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.