cправа № 911/3602/21
1. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Забудова" (далі - ТОВ "Укрбуд Забудова") на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі за позовом ТОВ "Укрбуд Забудова" до Управління капітального будівництва Бориспільської міської ради (далі - Управління), Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" (далі - Банк) про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню та зобов`язання вчинити дії, касаційну скаргу задовольнив частково, а оскаржувану постанову скасував, а справу направив до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
2. Не можу погодитися з ухваленим колегією суддів рішенням, виходячи з таких міркувань.
5. Північний апеляційний господарський суд постановою від 13.01.2025 рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2024 скасував та ухвалив нове про відмову у задоволення позову.
6. ТОВ "Укрбуд Забудова" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
7. Підставами касаційного оскарження ТОВ "Укрбуд Забудова" визначило пункти 1 та 4 ч.2 ст.287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначаючи:
- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (п.4 ч.3 ст.310 ГПК, що кореспондується з п.4 ч.2 ст.287 ГПК);
8. 03.04.2025 Управління через систему Електронний суд подало відзив на касаційну скаргу, в якому виклало текст постанови апеляційного суду у цій справі та просило "Скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.04.2024 по справі № 911/3602/21 від 05.04.2024 повністю і ухвалити нове рішення по справі №911/3602/21".
9. 09.04.2025 Банк через систему Електронний Суд подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
10. У відзиві Банк вказував, що:
- після ухвалення постанови судом апеляційної інстанції на його адресу повторно надійшла вимога від Управління про сплату грошових коштів за банківською гарантією; Банк повідомив про це ТОВ "Укрбуд Забудова", яке в свою чергу просило відмовити у задоволенні вимоги, зокрема, через те, що 07.07.2023 воно уклало з Управлінням мирову угоду у справі №911/766/22, в якій заявили, що не матимуть претензій один до одного за договором про закупівлю робіт №22; з огляду на це Банк відмовив Управлінню у задоволенні вимоги;
- відмовляючи у задоволенні вимоги Бенефіціара (Управління) за банківською гарантією, Банк діяв виключно в межах діючого законодавства.
11. Верховний Суд постановою від 16.04.2025 касаційну скаргу задовольнив частково, а оскаржувану постанову скасував, а справу направив до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, виходячи з таких мотивів:
- обраний позивачем спосіб захисту інтересу у правовій визначеності шляхом звернення до суду з позовом про визнання гарантії такою, що не підлягає виконанню, може бути належним лише у випадку, коли невизначеність триває, зокрема, коли кредитор не ініціював вирішення спору про стягнення сум, забезпечених гарантією;
- підставами для сплатити кредиторові грошової суму відповідно до умов гарантії у спірних правовідносинах є не будь які порушення ТОВ "Укрбуд Забудова" умов договору, а саме існування невиконаних ТОВ "Укрбуд Забудова" зобов`язань, щодо яких надана гарантія, прямо передбачених умовами п.10.5 договору;
- суд апеляційної інстанції мав з`ясувати, чи триває правова невизначеність щодо стягнення сум, які забезпечуються гарантією відповідно до п.10.5 договору, чи було ініційовано відповідні спори про стягнення та які саме, і в залежності від цього установити чи є обраний позивачем спосіб захисту належним;
- у разі встановлення судом апеляційної інстанції під час вирішення справи №911/3602/21 обставин наявності спорів щодо стягнення деяких з сум, які забезпечуються гарантією, відсутні підстави для задоволення судом вимог про визнання гарантії такою, що не підлягає виконанню з підстав, які стосуються суті обґрунтованості такої вимоги, адже відповідні обставини мають з`ясовуватися у спорі про стягнення зазначених сум;
- суд апеляційної інстанції не врахував зазначеного, не з`ясував щодо яких сум, які забезпечені гарантією, існує правова невизначеність, чи існують спори у сторін та/або щодо яких сум зобов`язання сторін є припиненими, у зв`язку з чим не перевірив чи є обраний позивачем спосіб захисту належним та передчасно відмовив у задоволенні позову з підстав необґрунтованості заявлених вимог по суті.
12. Не погоджуюсь із цією позицією, вважаю, що доводи, викладені скаржником у касаційній скарзі є необґрунтованими з огляду на таке.
13. За змістом частин 1, 2, 4 ст.200 Господарського кодексу України гарантія (банківська гарантія) є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження банком, іншою фінансовою установою задоволення вимог управненої сторони в розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає зазначене у ньому певне зобов`язання або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК.
14. Статтею 560 ЦК передбачено, що за гарантією банк, інша фінансова установа (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
15. Відповідно до ст.562 ЦК зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.
16. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частини 1, 2, 3 ст.563 ЦК).
17. Загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання визначений підзаконним актом - Положенням про порядок здійснення банками та фінансовими компаніями операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах №639, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 №639 (далі - Положення №639).
18. Згідно з п.62 Положення №639 бенефіціар для отримання платежу за гарантією подає до банку-гаранта безпосередньо або через банк бенефіціара (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу за гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено).
19. Вимога - лист або повідомлення з вимогою до банку-гаранта/банку-контргаранта сплатити кошти за гарантією/контргарантією. Вимога за гарантією складається бенефіціаром і подається у довільній формі, якщо інше не визначено умовами гарантії (у якій має зазначатися, у чому полягає порушення принципалом базових відносин, забезпечених гарантією), або надсилається у формі повідомлення банку-гаранту. Вимога за контргарантією складається банком-гарантом (або іншим банком-контргарантом) і подається за довільною, якщо інше не визначено умовами контргарантії, формою або надсилається у формі повідомлення банку-контргаранту (пп.7 п.2 розд.І Положення №639).
20. У Положенні №639 (пп.7 п.3) відповідно до ч.3 ст.563 ЦК зазначено, що у вимозі має зазначатися, у чому полягає порушення принципалом базових відносин, забезпечених гарантією. Це положення корелюється з ч.1 ст.564 ЦК, відповідно до якої після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами. Зазначені положення спрямовані на інформування боржника про дії його контрагента - кредитора щодо одержання коштів за гарантією (зокрема, для запобігання подвійної сплати боргу як гарантом, так і боржником).
24. Призначенням інституту гарантії (пар.4 гл.49 ЦК) є надання упевненості учасникам обороту в тому, що бенефіціар гарантовано і швидко одержить платіж, якщо надасть документи, передбачені гарантією (наприклад, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передачі виконаних робіт тощо), причому навіть і в тому випадку, коли між принципалом і бенефіціаром існує спір щодо виконання зобов`язання. Запорукою тому має бути надійність банківської системи. Тим самим у разі виникнення спору щодо наявності чи відсутності боргу принципала останній та бенефіціар в частині стягнення боргу міняються місцями: не бенефіціар звертається до суду за стягненням боргу (бо він вже одержав від гаранта суму боргу, яку вважав наявною), а принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави (гл.83 ЦК) з огляду на відсутність боргу принципала.
31. Щодо визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої п.4 ч.2 ст.287 ГПК, п.4 ч.3 ст.310 ГПК, про яку вказано в ухвалі про відкриття касаційного провадження (суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів).
32. У тексті касаційної скарги скаржник не наводить жодних мотивів щодо того, 1) які докази, на його думку, є недопустимими; 2) в чому полягає недопустимість цих доказів; 3) які саме фактичні обставини справи були встановлені на підставі доказів, які, на думку скаржника, є недопустимими.
33. Скаржник вважає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки судів не відповідають обставинам справи.
34. Відповідно до п.1 ч.3 ст.310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 ч.2 ст.287 ГПК.
35. За змістом п.1 ч.3 ст.310 ГПК достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 ч.2 ст.287 цього Кодексу.
37. Оскільки визначена скаржником підстава касаційного оскаржена, передбачена п.1 ч.2 ст.287 ГПК, на мою думку, є необґрунтованою, то визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п.4 ч.2 ст.287 ГПК, також є необґрунтованою.
38. З огляду на це, вважаю, що Верховний Суд у справі №911/3602/21 повинен був касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя О. Кібенко