ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/61/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратової І.Д. - головуючої, суддів - Вронської Г.О., Кролевець О.А.

за участю секретаря судового засідання - Гнідобор А.В.,

за участю представників учасників справи:

позивача - Сухої Ю.О. (адвокат), Пшевлоцького Ю.М. (адвокат),

відповідача - Хомік Є.М. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пастернак Марти Ігорівни

на постанову Західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Кравчук Н.М., судді - Гриців В.М., Скрипчук О.С.)

від 20.11.2024

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Петрусь Наталії Федорівни

до Фізичної особи-підприємця Пастернак Марти Ігорівни

про розірвання договору, зобов`язання до вчинення дій, відшкодування шкоди.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1. 03.01.2024 Фізична особа-підприємець Петрусь Наталія Федорівна (далі - позивачка, ФОП Петрусь Н.Ф.) звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Пастернак Марти Ігорівни (далі - відповідачка, скаржниця, ФОП Пастернак М.І.) про розірвання договору про надання послуг у сфері інформатизації № 01 від 13.01.2023, зобов`язання ФОП Пастернак М.І. повернути позивачці доступ до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2), стягнення 28 860,00 грн майнової шкоди та 10 000,00 грн моральної шкоди.

2. Позов обґрунтований тим, що позивачці належить бізнес-сторінка Uspix у мережі Facebook і кабінет "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2), до якої остання надала спільний доступ відповідачці, яка, в свою чергу, заблокувала доступ до сторінки. Зазначає, що відповідачка навмисно позбавила позивачку права користування належним їй майном з метою примусити її продовжити дію договору до 26.10.2023, отримати додаткові грошові кошти, шляхом видалення доступу позивачки до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2), через який здійснювалася реклама та продаж продукції позивачки.

3. Відповідачка заперечувала проти позову та зазначала, що позивачкою не доведено, що саме на відповідачку було покладено обов`язок вести і наповнювати сторінку Uspix у Facebook, а також, що саме відповідачці було передано права адміністратора цієї сторінки і вона мала можливість змінювати налаштування на цій сторінці та здійснювати управління цією сторінкою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

4. 13 січня 2023 року ФОП Петрусь Н.Ф. (замовник/позивачка) уклала з ФОП Пастернак М.І. (виконавець/відповідачка) договір про надання послуг у сфері інформатизації №01 (надалі - договір).

5. Відповідно до пункту 1.1 договору, виконавець зобов`язувався за плату здійснювати наступні послуги/роботи: консультування та навчання з питань створення сайтів, соцмереж та надання допомоги щодо технічних аспектів наповнення сайтів та соцмереж; ведення та наповнювання бізнес сторінок; налаштування реклами та її оптимізація в соціальних мережах.

6. Згідно з пунктом 2.1 договору, обсяг, зміст, строки, вартість надання/виконання послуг визначається в завданнях-специфікаціях. Умови завдань-специфікацій узгоджуються сторонами до початку надання виконання/послуг робіт за договором. Завдання-специфікація підписується уповноваженими представниками сторін, у тому ж порядку, що і договір, і є його невід`ємною частиною.

7. Пунктом 4.2 договору передбачено, що виконавець зобов`язується дотримуватися інтересів замовника, кваліфіковано, чітко й у строки надавати/виконувати послуги згідно завдань-специфікацій.

8. Відповідно до пункту 3 договору, замовник є єдиним власником усіх матеріалів та результатів, отриманих в процесі виконання завдань-специфікацій. Замовник має право використовувати програмне забезпечення, створене за цим договором на власний розсуд, незалежно від виконавця та незалежно від продовження дії цього договору.

9. Загальна вартість послуг/робіт за цим договором визначаються вартістю наданих/виконаних послуг/робіт згідно затверджених завдань-специфікацій, Актів прийому-передачі наданих виконаних послуг/робіт (пункт 5.1 договору).

10. Пунктом 7.1 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором.

11. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2023 року, за умови повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, а при недотриманні цієї умови дія договору продовжується до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (пункт 10.1 договору).

12. Пунктом 10.6 договору передбачено, що договір може бути достроково розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

13. Як зазначала позивачка у позовній заяві, з метою просування свого продукту в мережі Інтернет ФОП Петрусь Н.Ф. створила кабінет "MetaBusinessManager", через який здійснювалися продажі на платформах Instagram та Facebook, та який був зареєстрований безпосередньо на позивача 28.11.2014, з використанням електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 ("Uspix пошта"), Facebook сторінки https://www. facebook.com/profile.php?id=28606 ("Uspix адміністратор") та номеру телефону ФОП Петрусь Н.Ф.

14. З метою виконання умов договору в січні 2023 року позивачка надала відповідачці спільний з позивачкою доступ до інструменту "MetaBusinessManager" (FacebookBusinessManager), з допомогою Uspix адміністратора, в тому числі бізнес - сторінки USPIX (ID 52798) та "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2).

15. Як вказувала ФОП Петрусь Н.Ф., відповідачка з 13 січня 2023 року по 09 жовтня 2023 року належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за договором. В цей період обсяг товарообігу збільшився за рахунок просування косметичних виробів за допомогою інструменту "FacebookBusinessManager".

16. 30 вересня 2023 року відповідачка надіслала позивачці на месенджер Телеграм голосове повідомлення, в якому просила до 12 жовтня 2023 року визначитися щодо подальшої співпраці, розірвати договір або прийняти вимоги відповідачки щодо організації роботи.

17. 09 жовтня 2023 року позивачка в телефонній розмові з відповідачкою підтвердила свою готовність припинити дію договору та оплатити послуги відповідача по 12 жовтня 2023 року включно.

18. У відповідь відповідачка 12 жовтня 2023 року зробила звіт про просування товару за попередній період, підготувала проект додаткової угоди від 11.10.2023 до договору про надання послуг у сфері інформатизації № 01 від 13.01.2023 про дострокове припинення дії договору з 26.10.2023, підготувала акти виконаних робіт на майбутній період до 26.10.2023 та розрахунок на оплату 14 250 грн.

Окрім того, у вказаному листі ФОП Пастернак М.І. повідомила про позбавлення позивачки права доступу до користування кабінетом "FacebookBusinessManager" та бізнес - сторінкою USPIX "FacebookBusinessManager" (т.1 а.с. 48, 55).

19. В цей же день ФОП Петрусь Н.Ф. на електронну Uspix пошту надійшло повідомлення від адміністратора "FacebookBusinessManager" про те, що Марта Пастернак видалила доступ позивачки до сторінки USPIX "FacebookBusinessManager" (т.1 а.с.54).

20. ФОП Петрусь Н.Ф. направила на адресу Facebook (Фейсбук) запит з проханням повернути доступ до своєї бізнес - сторінки "FacebookBusinessManager" (ID05154) (т. 2, а.с. 16-17).

21. У листі-відповіді для вирішення внутрішньою командою вказаного запиту позивачу запропоновано надіслати запитувані документи (т. 2, а.с. 18-19). Крім того, у листі-відповіді Facebook від 10.04.2024 на запит ФОП Петрусь Н.Ф., зокрема, зазначено, що: "є три шляхи вирішення питання: питання вирішується через суд; питання вирішується напряму через Марту Пастернак - Вами; нажаль Ви створюєте свої нові інструменти і починаєте спочатку." (т. 2, а.с. 22-23).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

22. 26.06.2024 Господарський суд Львівської області ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову повністю.

23. Суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивачки про розірвання договору про надання послуг, строк дії якого закінчився, є такою, що не підлягає задоволенню. Водночас, суд зазначив, що докази, які містяться в матеріалах справи, не дають можливості встановити чи надавалась послуга на виконання договору про надання інформаційних послуг щодо спільного доступу до рекламного кабінету, оскільки в матеріалах справи містяться фактично документи, які стосуються фінансових оборотів, руху коштів. При цьому, суд зауважив, що такий вид послуги не передбачено пунктом 1.1 договору. Суд також вказав, що позивачка, звертаючись до суду з вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди, жодним чином не довела їх наявності та її розміру.

24. 20.11.2024 Західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання повернути доступ до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2) скасував і в цій частині прийняв нове рішення, яким позов задовольнив. Зобов`язав відповідачку повернути позивачці доступ до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2). У іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. Судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги поклав на сторони пропорційно до задоволених вимог.

25. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання повернути доступ до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2) зазначив, що висновки суду першої інстанції стосовно невідповідності електронних доказів вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які ставляться до первинних документів, є помилковими та спростовуються релевантною судовою практикою у подібних правовідносинах. Зокрема, суд апеляційної інстанції послався на правові позиції, викладені Верховним Судом у постанові від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21 та Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

При цьому суд апеляційної інстанції, з посиланням на наявні в матеріалах справи докази, а саме листування через соціальні мережі, встановив, що позивачка передала відповідачці логін та пароль до Instagram сторінки та передала логін та пароль доступу до сторінки у Facebook. Це вбачається як з листа самої відповідачки де зазначено, що: "…Тому у вас немає тепер доступів до сторінок і рекламного кабінету…ви не дали можливості здати звіт. Тому будуть документи і оплата, будуть доступи до сторінки", а також повідомлення від адміністратора "FacebookBusinessManager" про те, що Марта Пастернак видалила доступ позивачці до сторінки USPIX "FacebookBusinessManager", де останнім зазначено : "Це означає, що у вас більше немає доступу до рекламних облікових записів або сторінок, з якими ви працювали як співробітник команії". Крім того у листі-відповіді Facebook від 10.04.2024 на запит ФОП Петрусь Н.Ф., Facebook вказав, що: "є три шляхи вирішення: питання вирішується через суд; питання вирішується напряму через Марту Пастернак - Вами; нажаль Ви створюєте свої нові інструменти і починаєте спочатку.". Апеляційний суд взяв до уваги листування з адвокатом позивачки щодо доступу до рекламного кабінету USPIX, в якому ФОП Пастернак М.І. визнає, що видалила усіх осіб з числа адміністраторів " FacebookBusinessManager ". Також апеляційним судом врахована наявна в матеріалах цієї справи електронна переписка між позивачкою та відповідачкою за період з 27.11.2022 по 15.03.2023, з якої вбачається, що сторони узгодили всі умови роботи, а з 03 по 05 грудня 2022 відповідачці був наданий доступ та паролі до "FacebookBusinessManager" (ID:НОМЕР_2) для керування рекламою.

З огляду на встановлені судом обставини та оцінені надані сторонами докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленої позовної вимоги в частині зобов`язання ФОП Пастернак М.І. повернути ФОП Петрусь Н.Ф. доступ до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та викладені у відзиві на касаційну скаргу

26. 10.12.2024 представниця відповідачки звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків), в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовної вимоги про повернення доступу до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2) та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

27. Підставами касаційного оскарження судових рішень скаржниця визначила пункти 1 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

28. Обґрунтовуючи наявність випадку відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржниця зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував норму частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", і не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.06.2021 у справі № 643/6581/19, від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 15.04.2021 у справі № 910/8554/20, від 28.06.2022 у справі № 922/1280/21. Натомість, апеляційний суд послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, в якій Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновків, викладених у вищезазначених постановах. Крім того, на думку скаржниці, суд апеляційної інстанції не застосував норми статей 627, 628, 629 Цивільного кодексу України, і не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.10.2020 у справі № 920/915/19.

29. Обґрунтовуючи наявність випадку відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України з урахуванням пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України скаржниця також зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги частини восьмої статті 80 ГПК України, оскільки встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (матеріали електронної переписки, які не були долучені до матеріалів справи судом першої інстанції, не могли бути сприйняті апеляційним господарським судом як доказ).

30. Від відповідачки надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

31. Імперативними приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

32. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

33. Спір у справі виник у зв`язку з тим, що за твердженням ФОП Петрусь Н.Ф., їй належить бізнес - сторінка Uspix у мережі Facebook і до рекламного кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2), ФОП Петрусь Н.Ф. надала спільний доступ ФОП Пастернак М.І., яка, в свою чергу, заблокувала доступ до сторінки.

34. Постанова апеляційного господарського суду оскаржується відповідачкою лише в частині задоволення позовної вимоги про повернення доступу до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2), тому Суд здійснює перегляд постанови апеляційного суду лише в зазначеній частині.

35. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

36. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

37. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

38. Відповідачка визначила підставами для касаційного оскарження пункти 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.

39. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

40. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

41. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

42. Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

43. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

44. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

45. Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

46. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

47. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

48. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

49. Так зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржниця вважає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права, а саме частину першу статті 96 ГПК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо оцінки електронного листування, як доказів. При цьому скаржниця вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2021 у справі № 643/6581/19, від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 15.04.2021 у справі № 910/8554/20, від 28.06.2022 у справі № 922/1280/21, які на її думку, підлягали врахуванню у спірних правовідносинах.

Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржницею постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що правовідносини, які виникли у зазначених справах та у справі № 914/61/24, не є подібними.

50. Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи врахував Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини першої статі 96 ГПК України у подібних правовідносинах, а також постанову Верховного Суду від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21.

51. Ухвалою від 24 січня 2023 року Касаційний господарський суд на підставі частин третьої, п`ятої статті 302 ГПК України передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, зокрема Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний цивільний суд), а також у зв`язку із тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У своїй ухвалі Касаційний господарський суд зазначив, що під час розгляду касаційної скарги виявлено суперечливу судову практику щодо питання чи є роздруківки з месенджерів належними та допустимими доказами в розумінні статей 76, 77 ГПК України, а також чи можуть вони підтвердити факт існування між сторонами договірних відносин та виконання умов таких договорів.

Існування протилежних висновків щодо використання роздруківок електронного листування між сторонами (зокрема, в месенджерах) як паперової копії електронного доказу в розумінні частини третьої статті 96 ГПК України фактично суперечить вимогам щодо правової передбачуваності і правової визначеності, що унеможливлює здійснення особою, яка подає такі докази до суду, ефективний захист її прав та законних інтересів. Така ситуація фактично ставить під сумнів можливість реалізації позивачем права на ефективний судовий розгляд.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний господарський суд вказав, що вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 711/9146/16-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 587/2051/18, від 25 червня 2021 року у справі № 643/6581/19, та Касаційного господарського суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 910/8554/20, від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21, про те, що роздруківки електронного листування не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

Отже, питання передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду був відступ від вищевказаних справ, на які здійснює своє посилання скаржниця, та які на її думку не враховані судом апеляційної інстанції під час розгляду справи, яка переглядається.

52. Так у справі № 643/6581/19 відповідачка стверджувала, що роздруківки листування між сторонами у Viber підтверджують домовленість між ними з приводу проживання відповідачів у квартирі позивачки, що між сторонами було укладено договір найму квартири на невизначений строк з умовою сплати орендної плати у вигляді оплати комунальних послуг за квартиру; тобто вони досягли згоди за всіма істотними умовами договору і виконували його. У постанові від 25 червня 2021 року у цій справі Касаційний цивільний суд, погодившись з висновками суду апеляційної інстанції, вказав, що посилання заявниці на роздруківки листування у Viber не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення договору найму житла в розумінні статей 77-80 ЦПК України. При цьому Касаційний цивільний суд не висновував про те, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

У постанові від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18 Касаційний господарський суд вказав, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. З копії знімка екрана монітора комп`ютера не вбачається, лист якого саме змісту було відправлено на електронну адресу. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, оскільки не містить електронного підпису.

У постанові Касаційного господарського суду від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18 щодо належності та допустимості скриншоту електронного листа зазначено, що законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон № 851-IV та Закон України «Про електронний цифровий підпис». Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора. Другий безпосередньо визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП. Наданий лист - це роздруківка із сайту відповідача, яка не містить вказаних реквізитів. Отже, зазначена постанова Касаційного господарського суду не містить висновку про те, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

У постанові від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19 Касаційний господарський суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що електронне листування між сторонами справи не може вважатись належним письмовим доказом, а роздруківка електронного листування не є електронним документом в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.

У постанові Касаційного господарського суду від 15 квітня 2021 року у справі № 910/8554/20 вказано, що позивач направив відповідачу в електронному вигляді заявку щодо поставки товару, визначеного у специфікації, що підтверджується наявною в матеріалах справи паперовою копією скриншоту вебсторінки електронної пошти позивача. Суд вказав, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.

У постанові від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21 Касаційний господарський суд зазначив, що підприємством надано до матеріалів справи роздруківку з його електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка «Viber» як доказ на підтвердження замовлення відповідачем в`язальної машини діаметром 13 дюймів. Надана підприємством роздруківка з електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка не є належними доказами замовлення товариством товару, оскільки відсутні докази підписання цього листа електронним цифровим підписом товариства. При цьому відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації. За умовами укладеного сторонами договору погоджено чітку форму, в якій має відбуватись замовлення покупцем виробничого обладнання, а саме письмову форму шляхом підписання специфікації до договору, а не будь-яке листування.

Отже, як зазначила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, у всіх наведених постановах Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

При цьому в указаних постановах касаційні суди не формулювали висновок, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті, як допустимі докази, від якого просить відступити Касаційний господарський суд в ухвалі від 24 січня 2023 року в цій справі.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

53. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до приписів статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові № 916/3027/21 (висновкам якої оскаржувана скаржницею постанова апеляційного суду відповідає в повній мірі) чітко зазначила, що кожна з наведених відповідачем постанов Верховного Суду стосується виключно того, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851- IV. При цьому у вказаних постановах суди не формулювали висновок, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як допустимі докази (електронні докази).

54. Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/3027/21 сформувала висновок щодо приписів статті 96 ГПК України (щодо оцінки саме електронних доказів), а апеляційний господарський суд у справі, що розглядається, правомірно здійснив розгляд справи з урахуванням сформованих висновків Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі.

55. Суд звертає увагу скаржниці на те, що висновки Верховного Суду, на які вона посилається у доводах касаційної скарги, стосуються оцінки роздруківок електронного листування як письмових доказів (стаття 91 ГПК України) та як електронних документів (частина перша статті 5 Закону № 851-IV).

56. У справі, що розглядається, апеляційний суд правильно оцінив електронне листування саме як електронний доказ, а не як письмовий доказ чи електронний документ, відповідно не мав враховувати висновки постанов Верховного Суду, на які здійснює своє посилання відповідачка у доводах касаційної скарги.

57. З викладеного вбачається, що зазначені скаржницею справи і справа, судове рішення в якій переглядається, є відмінними за істотними правовими ознаками, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

58. Отже, посилання скаржниці на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у перелічених нею постановах Верховного Суду, є безпідставними.

59. Тобто наведена скаржницею підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

60. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

61. Отже, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 914/61/24 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

62. Слід зазначити, що касаційне провадження у даній справі також відкрито за касаційною скаргою ФОП Пастернак М.І. на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України.

63. Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України з урахуванням пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України скаржниця вказує на те, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

64. Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Стаття 77 ГПК України регулює допустимість доказів. Так, відповідно до частини першої, другої цієї статті обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Здійснюючи тлумачення цієї норми процесуального права, Верховний Суд у постановах від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19 виснував, що недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону та, що тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Верховний Суд у постанові від 05.12.2023 у справі № 920/659/22 дійшов висновку про те, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

65. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржниця посилається на те, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у позовних вимогах щодо повернення доступу до кабінету "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2), поклав в основу листування сторін через соціальні мережі, як докази, які не були долучені позивачем до матеріалів справи, тому не могли бути взяті до уваги апеляційним судом.

66. Суд відхиляє вказані аргументи скаржниці, оскільки зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що апеляційний господарський суд встановив, що позивачка передала відповідачу логін та пароль до інструменту "MetaBusinessManager" (FacebookBusinessManager), з допомогою Uspix адміністратора, в тому числі бізнес -сторінки USPIX (ID 52798) та "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2).

Факт такої передачі підтверджується з листа самої відповідачки, де зазначено, що: "…Тому у вас немає тепер доступів до сторінок і рекламного кабінету…ви не дали можливості здати звіт. Тому будуть документи і оплата, будуть доступи до сторінки", а також повідомлення від адміністратора "FacebookBusinessManager" про те, що Марта Пастернак видалила доступ позивачці до сторінки USPIX "FacebookBusinessManager", де останнім зазначено : "Це означає, що у вас більше немає доступу до рекламних облікових записів або сторінок, з якими ви працювали як співробітник команії".

Крім того підтверджується листом-відповіддю Facebook від 10.04.2024 на запит ФОП Петрусь Н.Ф., де Facebook вказав, що: "є три шляхи вирішення: питання вирішується через суд; питання вирішується напряму через Марту Пастернак - Вами; нажаль Ви створюєте свої нові інструменти і починаєте спочатку.".

Також апеляційний суд взяв до уваги листування з адвокатом позивачки щодо доступу до рекламного кабінету USPIX, в якому ФОП Пастернак М.І. визнає, що видалила усіх осіб з числа адміністраторів "FacebookBusinessManager".

Всі зазначені вище докази були надані позивачкою до суду першої інстанції вчасно та наявні в матеріалах цієї справи. Саме на вказаних доказах суд апеляційної інстанції встановив передачу позивачкою відповідачці логін та пароль до інструменту "MetaBusinessManager" (FacebookBusinessManager), з допомогою Uspix адміністратора, в тому числі бізнес сторінки USPIX (ID НОМЕР_1 ) та "FacebookBusinessManager" (ID НОМЕР_2).

67. Також апеляційним судом врахована наявна в матеріалах цієї справи електронна переписка між позивачкою та відповідачкою за період з 27.11.2022 по 15.03.2023, з якої вбачається що сторони узгодили всі умови роботи, а з 03 по 05 грудня 2022 відповідачці був наданий доступ та паролі до "FacebookBusinessManager" (ID:НОМЕР_2) для керування рекламою.

Вказана переписка була надана позивачкою до суду першої інстанції з додатковими поясненнями від 14.06.2024. Водночас протокольною ухвалою суду першої інстанції від 26.06.2024 суд долучив додаткові пояснення до матеріалів справи, відмовив у визнанні причин пропуску строку на подання доказів поважними, а подані докази (електронна переписка) залишив без розгляду.

68. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивачка в апеляційній скарзі вказувала, що місцевий суд необґрунтовано не врахував та не надав оцінки поданим доказам, чим допустив грубе порушення її прав. В апеляційній скарзі позивачка обґрунтовувала неможливість вчасного подання такого доказу.

Відповідно до приписів частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності, достатності та взаємозв`язку всієї сукупності доказів. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 922/1653/21, від 26.09.2023 у справі № 904/3440/22, від 01.11.2022 у справі № 910/7853/21, від 06.09.2022 у справі № 924/898/21.

69. Верховний Суд вважає слушними аргументи скаржника стосовно того, що апеляційний суд поклав у зміст оскаржуваної постанови, крім інших наявних в матеріалах цієї справи доказів, електронну переписку між позивачкою та відповідачкою за період з 27.11.2022 по 15.03.2023, яка була залишена судом першої інстанції без розгляду.

Водночас Суд звертає увагу скаржниці на те, що апеляційний суд будував своє рішення перш за все на тих доказах, які подані позивачкою вчасно до суду першої інстанції, прийняті та долучені останнім (судом) до матеріалів справи, відповідно Суд дійшов висновку про відсутність порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом апеляційної інстанції надано оцінку всім поданим сторонами доказам, до переоцінки яких суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

70. Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржницею у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови - відсутні.

71. Враховуючи викладене, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд вважає, що наведені відповідачем підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.

72. Верховний Суд вважає за необхідне закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України, відкрите з підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, водночас, касаційна скарга, подана на підставі пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК України, є необґрунтованою, а тому, постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

73. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

74. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

75. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

76. Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах, наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Розподіл судових витрат

77. Судовий збір, сплачений скаржницею у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржницю, оскільки Суд касаційне провадження в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а постанову апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, пунктом 5 частини 1 статті 296, 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 914/61/24 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пастернак Марти Ігорівни в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пастернак Марти Ігорівни в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 у справі № 914/61/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська

О. Кролевець