РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2025Справа № 910/15015/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авідаль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірайтенс груп"

про стягнення 326500,87 грн.

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авідаль" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірайтенс груп" про стягнення за договором поставки від 02.02.2022 № 17.02/866 заборгованості в сумі 274 369,18 грн., штрафу в розмірі 27 436,91 грн., пені в сумі 15 206,10 грн., 3% річних у сумі 1 754,55 грн., інфляційних втрат у сумі 7 734,13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

12.12.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Дана ухвала суду вручена відповідачу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Разом із цим, у визначений судом строк відзив на позовну заяву відповідачем не подано.

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.02.2022 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № 17.02/866, згідно з п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити молочну продукцію (надалі за текстом - Товар), а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти і оплатити вартість товару.

Відповідно до п. 1.2. Договору ціна, асортимент та кількість Товару, що поставляється за даним Договором, визначаються Сторонами у видаткових накладних, що є невід`ємною частиною Договору. Партією Товару вважається Товар поставлений за кожною окремою видатковою накладною.

У пункті 2.4. Договору вказано, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку, протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару. Підставою для оплати є видаткова, або товаротранспортна накладна підписана уповноваженими представниками сторін.

Згідно з п. 4.2. Договору датою (моментом) поставки товару вважається дата фактичної передачі Товару уповноваженому представнику Покупця та підписання ним видаткових, або товаротранспортних накладних.

Сторони зобов`язанні до 10 (десятого) числа місяця наступного за звітним, підписати у двох примірниках Акт звірки взаєморозрахунків. Обов`язок складання та надсилання Акту звірки покладається на Покупця. У випадку якщо Покупець не надішле протягом вказаного строку підписаний акт звірки, звірка взаєморозрахунків вважається завершеною на підставі зареєстрованих податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Акт звірки взаєморозрахунків є належним та допустимим доказом наявності та/ або відсутності боргу в суді (пункт 4.7. Договору).

Відповідно до пункту 7.6. Договору останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2022 року, але в будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, з правом пролонгації. У випадку, якщо жодна із сторін не заявила про розірвання Договору за два тижні до закінчення терміну його дії, то даний Договір вважається кожен раз пролонгованим на наступний календарний рік.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу за період з 01.09.2024 до 30.09.2024 товар на загальну суму 115 402,44 грн., а саме за наступними видатковими накладними: №АВ000019210 від 02.09.2024 на загальну суму 7617,60 грн.; №АВ000019507 від 05.09.2024 на загальну суму 6343,20 грн.; №АВ000019893 від 09.09.2024 на загальну суму 7617,6 грн.; №АВ000020171 від 12.09.2024 на загальну суму 11471,4грн.; №АВ000020480 від 16.09.2024 на загальну суму 7617,6 грн.; №АВ000020334 від 17.09.2024 на загальну суму 29825,64 грн.; №АВ000021157 від 23.09.2024 на загальну суму 20016,00 грн.; №АВ000021169 від 23.09.2024, на загальну суму 7617,6 грн.; №АВ000021382 від 25.09.2024 на загальну суму 3808,8грн.; №АВ000021725 від 30.09.2024 на загальну суму 4494,60 грн.; №АВ000021840 від 30.09.2024 на загальну суму 7617,60 грн.; №АВ000021849 від 30.09.2024 на загальну суму 1354,8 грн.

30.09.2024 позивачем зареєстровано зведену податкову накладну №1041 від 30.09.2024 на загальну суму 115402,44 грн. (в тому числі ПДВ 19233,74 грн.), що підтверджується квитанцією №1 від 30.09.2024, реєстраційний номер документа: .

У свою чергу, відповідачем у період з 01.09.2024 до 30.09.2024 здійснено часткову оплату товару на загальну суму 24 103,20 грн., у зв`язку з чим залишок боргу становив 91299,24 грн.

Поряд із цим, за допомогою електронної системи документообігу M.E.doc сторонами підписано акт взаємних розрахунків за період з 01.09.2024 до 30.09.2024, згідно з яким сальдо початкове - 183 069,94 грн.; обороти за період - дебет 115 402,44 грн., кредит 24 103,20 грн.; кінцеве сальдо станом на 30.09.2024 складає 274 369,18 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом установлено, що заборгованість відповідача за договором складає 274 369,18 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними на суму 107784,84 грн. та актом взаємних розрахунків за період з 01.09.2024 до 30.09.2024, в якому відповідач підтвердив початкове сальдо боргу 183 069,94 грн. та загальну суму боргу 274 369,18 грн.

Крім того, 30.09.2024 позивачем зареєстровано зведену податкову накладну №1041 від 30.09.2024 на загальну суму 115402,44 грн. (в тому числі ПДВ 19233,74 грн.), що підтверджується квитанцією №1 від 30.09.2024, реєстраційний номер документа: .

Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 міститься правовий висновок про те, що підтвердження факту вчинення правочину та проведення господарських операцій на його виконання для виникнення в платника податку права на податковий кредит, визначивши, що податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У свою чергу, відповідачем доказів на спростування викладених позивачем обставин або контррозрахунку боргу не надано.

За змістом статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Ураховуючи викладене, оскільки сума боргу відповідача становить 274 369,18 грн. та підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми боргу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача нарахований штраф у розмірі 27 436,91 грн., пеню в сумі 15 206,10 грн., 3% річних у сумі 1 754,55 грн., інфляційні втрати в сумі 7 734,13 грн.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 5.2. Договору за прострочення платежу, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який нарахована пеня, від простроченої суми за кожний день прострочення, а також, додатково сплачує штраф у розмірі десяти відсотків від суми несплаченого (простроченого) боргу.

Разом із цим, суд вважає за необхідне наголосити увагу на положеннях статті 253 ЦК України, за якими перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Крім того, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого строку, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, за який нараховуються штрафні санкції - шість місяців.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17.

Із розрахунку позивача слідує, що останнім нараховано на суму боргу 183069,94 грн. пеню в розмірі 11444,37 грн. за період із 08.09.2024 до 04.12.2024 року.

Водночас, за відсутності первинних документів суд позбавлений можливості встановити початок періоду прострочення відповідачем оплати товару на суму 183069,94 грн., з якого починається відлік шестимісячного строку для нарахування пені згідно з частиною 6 статті 232 ГК України.

Отже, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову в частині стягнення пені в розмірі 11444,37 грн.

В іншій частині нарахована позивачем пеня в розмірі 3761,73 грн. на суму боргу 91299,24 грн. за період з 08.10.2024 по 04.12.2024, а також штраф у розмірі 27436,91 грн. за арифметичним перерахунком суду підлягають стягненню в повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Здійснивши арифметичний перерахунок, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача нарахованих на суму боргу 183069,94 грн. за період із 08.09.2024 до 04.12.2024 трьох процентів річних у сумі 1320,50 грн. та інфляційних втрат у сумі 6090,74 грн., а також нарахованих на суму боргу 91299,24 грн. за період з 08.10.2024 по 04.12.2024 трьох процентів річних у сумі 434,05 грн. та інфляційних втрат у сумі 1643,39 грн.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Авідаль" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірайтенс груп" (01042, м. Київ, вул. Джона Маккейна, буд.16, кім. 4; ідентифікаційний код 43537090) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авідаль" (03039, м. Київ, пров. Руслана Лужевського, будинок 14, корпус 1, офіс 3-Б; ідентифікаційний код 42668821) 274 369 (двісті сімдесят чотири тисячі триста шістдесят дев`ять) грн. 18 коп. основного боргу, 27 436 (двадцять сім тисяч чотириста тридцять шість) грн. 91 коп. штрафу, 3761 (три тисячі сімсот шістдесят одну) грн. 73 коп. пені, 1 754 (одну тисячу сімсот п`ятдесят чотири) грн. 55 коп. трьох процентів річних, 7 734 (сім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 13 коп. інфляційних втрат, а також 3780 (три тисячі сімсот вісімдесят) грн. 69 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Полякова