РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.04.2025Справа № 910/13573/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" вул. Погранична, 159,м. Миколаїв, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, 54003

до Адвокатського об`єднання "Правовий Альянс" вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010

про стягнення 726 599,19 грн.

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Адвокатського об`єднання "Правовий Альянс" про стягнення 726 599,19 грн., а саме 648 865, 29 грн. основного боргу, 21 919, 20 грн. процентів річних та 55 814, 70 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставини надлишкового перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в якості оплати за Договором № 38А540-2673-22 надання правової допомоги від 01.06.2022, внаслідок чого вказана сума підлягає поверненню позивачеві згідно статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набута, з одночасною сплатою нарахованих позивачем процентів річних та втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/13573/24 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, вирішено розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Окрім того, вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Судом встановлено, що через систему «Електронний суд» 11.02.2025 від Адвокатського об`єднання "Правовий Альянс" надійшли письмові пояснення б/н від 11.02.2025, з доказами їх надсилання на адресу позивача, відповідно до яких відповідач просить поновити строк для подання доказів, долучених до письмових пояснень та заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Як зазначає відповідач у своїх поясненнях, всі оплати позивачем були здійснені з цільовим призначенням платежу - за юридичні послуги згідно умов Договору, а тому доводи позивача про те, що кошти перераховувались не на підставі Договору є хибними. При цьому АТ "Миколаївгаз" отримувало правову допомогу від АО "Правовий Альянс" і після 31.05.2023, а тому оплата послуг, здійснена позивачем в травні 2023 року була передоплатою за надання правової допомоги на наступний місяць відповідно до п. 3.1.1, п. 3.3.1. Договору. Так, відповідач у поясненнях наголошує, що останнім надавались позивачу такі види правових послуг, які не вимагають складання будь-яких письмових документів (узагальнюючі консультації, аналіз судової практики тощо). Враховуючи наведене, відсутні підстави для стягнення перерахованих позивачем грошових коштів відповідачу з Договором на підставі ст. 1212 ЦК України. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

В подальшому, через систему «Електронний суд» від позивача 24.02.2025 надійшли заперечення б/н від 22.02.2025, в яких останній просить суд відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку подання доказів та долученні поданих документів до матеріалів справи.

Розглянувши викладене у письмових поясненнях клопотання про поновлення строку для подання доказів суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Стаття 118 ГПК України визначає, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасник справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до частини першої статті 119 ГПК України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Частиною четвертою статті 119 ГПК України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зазначає, що дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, жодним чином не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. При цьому суд має сприяти у вирішенні спору та вживати заходи для повного та всебічного розгляду справи, оскільки неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, має наслідком формальний підхід при вирішенні спору.

Таким чином, беручи до уваги той факт, що відповідач одночасно із клопотаннями про поновлення строків подав до суду письмові пояснення з доказами, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, враховуючи норми статей 7, 13 ГПК України, а також завдання та основні засади (принципи) господарського судочинства, визначені статтею 2 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення відповідачу пропущеного строку для подання доказів та прийняття їх до розгляду.

В свою чергу, оцінюючи зміст наданих відповідачем письмових пояснень суд розцінює останні як відзив в розумінні ст. 165 ГПК України та зазначає про ненадання позивачем відповіді на відзив згідно приписів ст. 166 ГПК України, оскільки заперечення позивача стосуються виключно строків подання пояснень відповідача.

Поряд із цим суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, останнім не надано заперечень/відповіді на пояснення відповідача, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено за матеріалами справи, що 01.06.2022 між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" (замовник за договором, позивач по справі) та Адвокатським об`єднанням "Правовий альянс" (виконавець за договором, відповідач по справі) укладено Договір № 38А540-2673-22 надання правової допомоги (далі - Договір), згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконавець зобов`язується надавати комплекс послуг правової допомоги, а замовник приймати та оплачувати їх.

Розділами 2 - 5 Договору сторони узгодили права та обов`язки сторін за договором, вартість послуг виконавця та порядок їх оплати, відповідальність сторін та інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено в п.п. 5.1., 5.2. Договору, останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє в частині надання послуг з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2025 року включно, а в частині проведення розрахунків - до їх остаточного завершення. Якщо жодна із сторін за 10 днів до закінчення дії договору в частині надання послуг письмово не повідомила іншу про намір його припинити, Договір вважається пролонгованим на один календарний рік на тих саме умовах. Кількість пролонгацій не обмежена.

Вказаний Договір підписаний представниками замовника і виконавця та скріплений печатками сторін.

Крім того, сторонами також було підписано:

- Додаткову угоду № ДУ-1/38А540-2673-22 від 31.03.2023 до Договору №38А540-2673-22 від 01.06.2022 надання правової допомоги, якою було викладено у новій редакції пп. 2.3.3., 3.3.2. та п. 3.4. Договору (далі - Додаткова угода №1);

- Додаткову угоду № ДУ-2/38А540-2673-22 від 12.05.2023 до Договору №38А540-2673-22 від 01.06.2022 надання правової допомоги, якою було викладено у новій редакції п. 5.1. Договору, та виключено з тексту Договору п. 5.2. (далі - Додаткова угода №2).

Зокрема, відповідно до Додаткової угоди № 2, пункт 5.1. Договору викладено у новій редакції, зокрема сторонами узгоджено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє в частині надання послуг з 01 червня 2022 року по 31 травня 2023 року включно, а в частині проведення розрахунків - до їх остаточного завершення.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами

Відтак, з урахуванням змісту п.5.1 Договору спірний правочин діє до 31.05.2023 включно без можливості подальшої пролонгації.

Судом встановлено з урахуванням предмету та суб`єктного складу сторін договорів, які є основними ознаками договору та дають змогу кваліфікувати вид договору незалежно від того, яке найменування привласнили йому сторони судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, враховуючи специфіку правовідносин сторін та предмет договору, а саме щодо надання замовнику послуг правової допомоги, а також укладення останнього за участю адвокатського об`єднання, правовідносини сторін також регулюються положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Пунктом 1.2. Договору визначений перелік юридичних послуг, які виконавець зобов`язався надавати замовнику.

Так, виконавець надає юридичні послуги за наступними напрямками: узагальнюючі консультації з питань українського законодавства, яким регулюються господарські, адміністративні, цивільні, земельні, фінансові, трудові та інші види правовідносин; узагальнюючі консультації з питань господарського, фінансового, банківського, цивільного та інших галузей права України, в межах, що стосується діяльності Замовника; аналіз судової практики в частині, що стосується діяльності Замовника, надання Замовнику практичних пропозицій та рекомендацій за наслідками такого аналізу; правова допомога у проведенні претензійно-позовної роботи Замовника; оперативне інформування про стан розгляду судових справ, учасником яких є Замовник; надання правової допомоги у проведенні заходів примусового виконання виконавчих документів органами Державної виконавчої служби України; правова допомога в сфері корпоративних правовідносин Замовника; методологічне та організаційне забезпечення договірної роботи Замовника; інформування Замовника про зміни в законодавстві, організація вивчення керівними працівниками та спеціалістами Замовника нормативних актів, що стосуються їх діяльності, консультації працівникам Замовника з правових питань; перевірка відповідності вимогам законодавства внутрішніх (локальних) актів Замовника, участь у підготовці та оформлені зазначених документів; правова допомога під час взаємодії Замовника з органами Антимонопольного комітету України, консультації та висновки в сфері конкурентних правовідносин; правова допомога під час взаємодії Замовника з органами поліції, прокуратури, фіскальної служби, іншими правоохоронними та контролюючими органами, органами, що відповідно до законодавства мають право здійснювати перевірки діяльності Замовника; інші юридичні послуги, за домовленістю сторін.

Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до пп. 3.1.1.-3.1.3. Договору вартість послуг виконавця з урахуванням ПДВ 20 %, складається з:

- щомісячної плати за отримання правової допомоги у розмірі 656 202,00 грн.;

- плати, що розраховується як 12 % стягнутих та/або перерахованих на користь замовника, внаслідок претензійно-позовної роботи виконавця, коштів штрафних та/або фінансових санкцій (інфляційні нарахування, проценти річних, пеня);

- плати, що розраховується як 10 % від стягнутих та/або перерахованих на користь замовника, внаслідок претензійно-позовної роботи виконавця, коштів за необліковані об`єми (обсяги) природного газу.

Згідно п. 3.4 Договору виконавець щомісячно, до 5 числа місяця, наступного за звітним, надсилає замовнику у електронному вигляді Акти приймання-передачі послуг, що складені на підставі звітів працівників виконавця.

Замовник підписує Акт приймання-передачі або надсилає виконавцю мотивовану відмову від його підписання протягом 5 календарних днів після одержання Акта приймання-передачі.

Крім того, положеннями вказаного пункту також передбачено, що виконавець щоквартально, до 5 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надсилає замовнику у електронному вигляді Акт приймання-передачі послуг, складений на підставі інформації отриманої від замовника згідно пп. 2.3.3. Договору, в якому зазначається сума, що підлягає сплаті замовником на користь виконавця згідно пп. 3.1.2. та 3.1.2. Договору.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 1 сторони узгодили з 01.04.2023 пункт 3.4. Договору викласти у новій редакції, якою передбачено, зокрема, що виконавець щомісячно, до 5 числа місяця, наступного за звітним, надсилає замовнику у електронному вигляді Акти приймання-передачі послуг, що складені на підставі звітів працівників виконавця. Звіти працівників виконавця про фактично надані послуги надаються в електронному вигляді. Замовник підписує Акт приймання-передачі або надсилає виконавцю мотивовану відмову від його підписання протягом 5 календарних днів після одержання Акта приймання-передачі.

Виконавець щомісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем, надсилає замовнику у електронному вигляді Акт приймання-передачі послуг, складений на підставі інформації отриманої від замовника згідно пп. 2.3.3. Договору, в якому зазначається сума, що підлягає сплаті замовником на користь виконавця згідно пп. 3.1.2. та пп. 3.1.3. Договору. Замовник підписує Акт приймання-передачі або надсилає виконавцю мотивовану відмову від його підписання протягом 5 календарних днів після одержання Акта приймання-передачі. У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, виконавець не одержить від замовника підписаний Акт приймання-передачі або мотивовану відмову від його підписання, сторони визнаються, що Акт приймання-передачі послуг вважається підписаним, а послуги наданими виконавцем і прийнятими замовником в обсязі і на умовах, зазначених у такому Акті приймання-передачі.

Згідно п. 3.5 Договору сторони домовились, що обмін Актами приймання - передачі послуг відсувається за допомогою програмного забезпечення «М.Е.Doc», при цьому документи в електронному вигляді скріплюються електронним цифровим підписом кожної із сторін.

За матеріалами справи судом встановлено, що на виконання умов вищевказаного Договору відповідачем було надано, а позивачем прийнято юридичні послуги, на підтвердження чого позивачем надані підписані обома сторонами копії Актів надання послуг на загальну суму 7 911 325,19 грн., а саме: № АОЯ82000172 від 30.06.2022 за червень на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 82000195 від 30.06.2022 згідно п. 3.1.3. Договору на суму 977,89 грн.; № АОЯ 82000214 від 31.07.2022 за липень 2022 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 82000239 від 31.08.2022 за серпень 2022 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 82000263 від 30.09.2022 за вересень 2022 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 82000284 від 30.09.2022 згідно п. 3.1.3. Договору на суму 1 636,30 грн.; № АОЯ 82000306 від 31.10.2022 за жовтень 2022 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 82000329 від 30.11.2022 за листопад 2022 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 82000366 від 31.12.2022 за грудень 2022 року на суму 656 202, 00 грн.; № АОЯ 82000393 від 31.12.2022 згідно п. 3.1.3. Договору на суму 3 796, 22 грн.; № АОЯ 83000009 від 31.01.2023 за січень 2023 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 83000032 від 28.02.2023 за лютий 2023 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 83000053 від 31.03.2023 за березень 2023 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 83000075 від 31.03.2023 згідно п. 3.1.2., 3.1.3. Договору на суму 23 154,07 грн.; № АОЯ 83000100 від 30.04.2023 за квітень 2023 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 83000135 згідно п. 3.1.3. Договору від 30.04.2023 на суму 2 292, 80 грн.; № АОЯ 83000119 від 31.05.2023 за травень 2023 року на суму 656 202,00 грн.; № АОЯ 83000150 від 31.05.2023 згідно п. 3.1.3. Договору на суму 5 043,91 грн.

Факт прийняття юридичних послуг згідно вказаних актів позивачем підтверджується електронним цифровим підписом замовника - Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз", який накладено позивачем згідно п. 3.5 Договору в системі «М.Е.Doc».

Як вбачається із наявних в матеріалах справи актів приймання - передачі послуг, на час їх підписання будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг відповідачем з боку клієнта були відсутні.

Доказів пред`явлення позивачем заперечень щодо об`ємів, якості та строків наданих послуг або відмови позивача від приймання наданих відповідачем послуг та підписання актів, а також претензій щодо повного та належного виконання відповідачем умов Договору в частині, зазначеній у вказаних актах, до суду не надходило.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що адвокатським об`єднанням виконано прийняті на себе зобов`язання з надання юридичних послуг, у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах надання послуг, а позивачем як замовником, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує факт виконання зобов`язання з наданих послуг є Акти надання послуг, підписаний відповідачем та погоджений позивачем у визначеному Договором порядку.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про вартість наданих послуг.

При цьому суд зазначає, що укладення між сторонами Договору № 38А540-2673-22 надання правової допомоги від 01.06.2022 року було спрямоване на надання відповідачем юридичних послуг, що, в свою чергу, породжує обов`язок позивача як замовника оплатити надані юридичні послуги, результат яких було прийнято за відповідними Актами.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 3.3. Договору визначено строк розрахунків, зокрема пп. 3.3.1. передбачено, що щомісячна оплата за отримання правової допомоги (пп. 3.1.1. Договору) перераховується замовником на рахунок виконавця на умовах передоплати не пізніше 1-го числа місяця в якому будуть надаватись послуги.

Підпунктом 3.3.2. Договору передбачено, що плата, передбачена пп. 3.1.2. та пп. 3.1.3. цього Договору перераховується замовником виконавцю щоквартально, до 10 числа місяця, наступного за кварталом, в якому відбулось фактичне зарахування на банківський рахунок замовника коштів штрафних та/або фінансових санкцій, чи коштів вартості необлікованих об`ємів (обсягів) природного газу.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 сторони домовились з 01.04.2023 року підпункт 3.3.2. Договору викласти у новій редакції:

"3.3.2. плата, передбачена пунктом 3.1.2. та пунктом 3.1.3. цього Договору перераховується замовником виконавцю щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулось фактичне зарахування на банківський рахунок замовника коштів штрафних та/або фінансових санкцій, чи коштів вартості необлікованих об`ємів (обсягів) природного газу.".

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати наданих за Договором послуг матеріали справи не містять.

Відповідно до пп. 2.2.3.-2.2.5. Договору виконавець має право, зокрема, ініціювати перегляд вартості послуг; отримувати щомісячну оплату за надані послуги у порядку та розмірі згідно Розділу 3 цього Договору; отримувати додаткову винагороду у порядку та розмірі згідно Розділу 3 цього Договору; отримувати компенсацію фактично понесених виконавцем витрат, пов`язаних з виконанням цього Договору.

Таким чином, підписання позивачем (замовником) Актів надання послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та умов Договору є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за виконані відповідачем роботи.

Як зазначено позивачем та встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, згідно виписки по рахунку АТ «Миколаївгаз» з 01.07.2022 року по 31.07.2022 року, що позивачем на виконання умов Договору за період з 18.07.2022 по 10.05.2023 було перераховано відповідачу грошові кошти на загальну суму 8 560 190,48 грн. на підставі платіжних інструкцій: № 12962 від 18.07.2022 на суму 977,89 грн.; № 13218 від 03.08.2022 на суму 3 281 010,00 грн.; № 13549 від 01.09.2022 на суму 656 202,00 грн.; № 13908 від 03.10.2022 на суму 656 202,00 грн.; № 13984 від 07.10.2022 на суму 1 636,30 грн.; № 14070 від 11.10.2022 на суму 656 202,00 грн.; № 14860 від 02.12.2022 на суму 656 202,00 грн.; № 15746 від 27.01.2023 на суму 3 796,22 грн.; № 16193 від 21.02.2023 на суму 656 202,00 грн.; документ (платіжна інструкція) № 16559 від 14.03.2023 на суму 656 202,00 грн.; № 17178 від 11.04.2023 на суму 23 154,07грн.; № 17267 від 17.04.2023 на суму 656 202,00 грн.; № 17793 від 10.05.2023 на суму 656 202,00 грн.

Заперечень щодо факту оплати послуг за Актами надання послуг відповідачем суду не надано. Доказів пред`явлення претензій щодо своєчасної оплати наданих відповідачем послуг, її розміру чи розміру додаткової винагороди, виплати компенсації фактично понесених виконавцем витрат, пов`язаних з виконанням цього Договору від відповідача до суду не надходило.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з оплати наданих йому послуг з правової допомоги відповідно до наданих Актів надання послуг, у свою чергу відповідачем прийнято оплату послуг без будь - яких зауважень.

Факт оплати послуг з надання правової допомоги позивачем належним чином підтверджено матеріалами справи.

В свою чергу позивач зазначає, що з урахуванням обсягу та вартості фактично наданих відповідачем та прийнятих позивачем як замовником згідно Договору послуг правової допомоги, розміру здійснених оплат вбачається надання послуг відповідачем на загальну суму 7 911 325,19 грн. та оплата таких послуг на загальну суму 8 560 190,48 грн., що перевищує вартість наданих послуг на 648 865,29 грн. і не була обумовлена умовами Договору.

Суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема, відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України ).

За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частина 3 статті 1212 Цивільного кодексу України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.

В свою чергу, звертаючись до суду з даним позовом позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача надлишково перераховані грошові кошти у розмірі 648 865, 29 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно, оскільки перерахування коштів у визначеному розмірі перевищує визначену в актах надання послуг суму та не охоплюється наявними між сторонами договірними відносинами.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Наразі, з метою повернення грошових коштів та досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з 07.09.2023 з претензією № 54001.1-СЛ-16618-0923 від 06.09.2023 року щодо повернення відповідачем передплати за Договором №38А540-2973-22 від 01.06.2022 у розмірі 648 865,29 грн., з одночасним направленням акту звіряння взаємних розрахунків. Копія претензії та акту звіряння наявні в матеріалах справи.

Факт надсилання претензії на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копією накладної № 265 від 07.09.2023 року та відповідного опису вкладення у цінний лист з відтиском календарного штемпеля поштового відділення АТ "Укрпошта" від 07.09.2023 року.

Проте, зазначена претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, надміру перераховані кошти позивачем за Договором №38А540-2973-22 від 01.06.2022 позивачу повернуті не були.

Окрім цього, направлений на адресу виконавця акт звіряння розрахунків останнім підписаний та повернутий замовнику не був.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно набутих грошових коштів в сумі 648 865,29 грн., всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, відповідач не виконав, в результаті чого у Адвокатського об`єднання «Правовий Альянс» утворилась заборгованість перед позивачем у наведеній сумі, яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 38А540-2673-22 надання правової допомоги від 01.06.2022 року та додаткових угод до нього та/або їх окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення цього Договору на час його підписання та протягом часу виконання з боку сторін відсутні.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Як вже зазначалося судом вище, обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів, підстави для сплати яких позивачем на користь адвокатського об`єднання, за твердженням відповідача, відсутні у зв`язку з перевищення суми сплачених коштів над вартістю послуг, зазначеною в актах прийняття послуг (безпідставно набуті кошти).

Суд зазначає, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (див. постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19).

Верховний Суд виснував, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 у справі № 904/5330/18 також зазначив, що встановлення відсутності господарських зобов`язань, які б виникали з правочинів чи інших передбачених законом актів, як на час перерахування коштів, так і на час розгляду справи, свідчить про безпідставність утримання таких коштів та можливість використання правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 924/1338/19.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що "у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначати, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

При цьому суд зазначає, що для правомірного набуття зазначених грошових коштів в якості оплати за Договором між сторонами мають бути належним чином оформлені відповідні правовідносини.

Як свідчать матеріали справи та зазначалось судом вище, позивачем здійснено оплату на загальну суму 8 560 190,48 грн., із зазначенням в якості призначення платежу, зокрема, призначення платежу "Оплата за юридичні та консультаційні послуги (дог №38А540-2673-22)".

Так, відповідно до пп. 5 п. 37 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163, платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити, серед іншого, такий обов`язковий реквізит як "Призначення платежу".

Відповідно до п. 41 Інструкції платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у пункті 41 розділу II цієї Інструкції, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж.

Згідно правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 809/34/17, від 01.07.2020 року у справі № 824/74/19а, право визначати призначення платежу належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. До списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит "Призначення платежу" шляхом відкликання платіжного доручення. Тобто, з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим.

Як визначено пунктом 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди № ДУ-2/238А540-2673-22 від 12.05.2023, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє в частині надання послуг з 01.06.2022 року по 31.05.2023 року включно, а в частині проведення розрахунків - до їх остаточного завершення.

Водночас, умовами вказаного договору не передбачено, що його дія розповсюджується на правовідносини сторін, які мали місце після моменту його припинення в частині надання послуг.

В свою чергу, на підтвердження безпідставності позовних вимог відповідач зазначає, що ним після 31.05.2023 позивачу надавалась правова допомога, яка не потребувала складення відповідних процесуальних документів, що підтверджується роздруківками електронних листів та відповідними довідками.

Так, в матеріалах справи наявні роздруківки електронних листів щодо розсилання дайджесту змін в нормативно - правовій базі, що регулює відносини на ринку природного газу, надісланих з електронної пошти відповідача, адресованих великій кількості адресатів, а також відповідні складені АО «Правовий Альянс» довідки щодо змін в нормативно - правовій базі, що регулює відносини на ринку природного газу, а саме від 15.08.2023 щодо направлення дайджесту змін в нормативно-правовій базі, що регулює відносини на ринку природного газу, за період з 07.08.2023-13.08.2023, оформленій відповідною Довідкою; від 31.07.2023 щодо направлення дайджесту змін в нормативно-правовій базі, що регулює відносини на ринку природного газу, за період з 24.07.2023-30.07.2023, оформленій відповідною Довідкою; від 24.07.2023 щодо направлення дайджесту змін в нормативно-правовій базі, що регулює відносини на ринку природного газу, за період з 17.07.2023-23.07.2023, оформленій відповідною Довідкою; від 17.07.2023 щодо направлення дайджесту змін в нормативно-правовій базі, що регулює відносини на ринку природного газу, за період з 10.07.2023-16.07.2023, оформленій відповідною Довідкою.

Крім того, відповідачем також надано роздруківку електронного листа від 16.06.2023 року, адресованого ОСОБА_1 від радника з договірних відносин ГРК «Миколаївгаз» Рябошапки Д.С. від 16.07.2023 про направлення документів в PDF-форматі в кількості семи штук, зміст яких, а також підставу направлення зазначених документів керівнику відповідача з наданої роздруківки встановити неможливо.

Разом з тим, з наданих доказів також неможливо встановити, що зазначені листи направлялись позивачу на виконання спірного Договору від 01.06.2022 року, а також відсутні підстави для тверджень про підготовку таких документів на виконання умов Договору.

Додатково суд зазначає, що умовами Договору визначена послідовність дій сторін щодо надання послуг (правової допомоги), зокрема, здійснення позивачем щомісячної передплати за надання послуг з отримання правової допомоги у фіксовані сумі - 656 202,00 грн., складання відповідних актів приймання-передачі послуг відповідачем, направлення їх позивачу, та, відповідно оплата позивачем іншої винагороди (12 % стягнутих, внаслідок претензійно-позовної роботи відповідача, коштів штрафних та/або фінансових санкцій, 10 % від стягнутих та/або перерахованих на користь позивача коштів за необліковані об`єми (обсяги) природного газу).

Отже, Договором передбачено складення звітів щодо наданих працівниками відповідача послуг, а також Актів приймання-передачі послуг (будь-яких, а не тільки тих, де мали б бути складені процесуальні документи), водночас відповідачем не надано до матеріалів справи доказів того, що ним такі Акти складались та надсилались позивачу після 31.05.2023.

Тобто, матеріали справи не містять документальних доказів на підтвердження надання послуг відповідачем згідно Договору, оформлених у відповідності до умов останнього та на суму 648 865,29 грн.

Крім того, надані до матеріалів справи електронні копії зведених звітів відповідача про фактичне надходження коштів та розрахунок сум по п. 2.3.3. Договору за перший квартал 2023 року, квітень та травень 2023 року також не підтверджує наявність підстав для перерахування позивачем відповідачу коштів у спірній сумі після припинення дії Договору, позаяк охоплюють саме період дії останнього.

Також не може бути розцінений в якості доказів надання позивачу представниками відповідача Іноземцева Є.С. (адвоката, в режимі відеоконференції) та Дороніної О.М. (працівника відповідача) послуг правової допомоги саме на підставі спірного Договору долучений відповідачем до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень з текстом постанови Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 915/1786/18, за змістом вступної частини якої зазначено, що судове засідання відбулось за участю, зокрема, представників відповідача Іноземцева Є.С., Дороніної О.М., оскільки з тексту не вбачається за можливе становити правові підстави здійснення представництва вказаними особами інтересів позивача в суді касаційної інстанції, зважаючи на відсутність доказів таких повноважень (ордер, довіреність тощо).

Додатково суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відтак, закінчення строку дії договору про надання правової допомоги свідчить про відсутність у адвоката правових підстав продовжувати надавати клієнту правову допомогу.

Відтак, враховуючи те, що умовами Договору не передбачено надання відповідачем послуг з правової допомоги після закінчення дії Договору чи в будь-який інший спосіб, не обумовлений цим Договором, за відсутності як доказів надання адвокатським об`єднанням послуг поза строком дії останнього, так і доказів продовження строку дії Договору, суд доходить висновку, що зазначення позивачем в призначенні платежу "Оплата за юридичні та консультаційні послуги (дог №38А540-2673-22)" не спростовує помилковість надлишкового перерахування коштів у сумі 648 865,29 грн. на рахунок відповідача, у зв`язку з чим зазначає, що надані відповідачем до матеріалів справи докази у своїй сукупності не свідчать про надання правової допомоги позивачу після припинення дії Договору, тобто після 31.05.2023 та не підтверджують наявність підстав для здійснення позивачем передплати відповідних послуг відповідача.

За висновками суду, з припиненням дії Договору у зв`язку із закінченням строку, на який він укладався (без можливості подальшої пролонгації), грошові кошти, сплачені як передплата, втрачають ознаки передплати за надані послуги з правової допомоги та стають майном, тобто грошовими коштами, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, яке підлягає стягненню за статтею 1212 ЦК України.

Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про відсутність між сторонами договірних зобов`язань, у зв`язку з чим, перераховані позивачем на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 648 865,29 грн. (понад вартість послуг, наданих згідно актів надання послуг на загальну суму 7 911 325,19 грн.), з урахуванням приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем, відтак, зазначені кошти підлягають поверненню позивачу.

Також судом не приймаються до уваги наведені відповідачем у відзиві доводи щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження направлення АТ "Миколаївгаз" на адресу відповідача вимоги № 54001.1-СЛ-16618-0923 від 06.09.2023, оскільки, як зазначає відповідач, за номером поштового відправлення в наданій позивачем поштовій накладній не міститься жодної інформації на веб-сайті АТ "Укрпошта", що спростовує твердження позивача щодо дати виникнення обов`язку АО "Правовий альянс" з повернення безпідставно набутих коштів, оскільки опис вкладення в цінний лист № 265 від 07.09.2023, копія якого знаходиться в матеріалах справи, містить зміст такого вкладення - претензія/вимога № 54001.1-СЛ-6618-0923 від 06.09.2023 та акт звіряння, а інформація щодо відстеження поштового відправлення від 07.09.2023 року відсутня на сайті поштового оператора через сплив часу зберігання такої інформації поштовим оператором, зважаючи на надання відповідачем письмових пояснень в лютому 2025 року.

Крім того, відповідно до п. 115 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, які регулюють порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними, будь-яка інформація про поштове відправлення, поштовий переказ, відправника (найменування, поштова адреса) надається лише адресату (одержувачу) або його законному представнику за його заявою, в той час як відповідачем не надано доказів вжиття заходів щодо отримання такої інформації.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки матеріалами справи підтверджується факт помилкового перерахування позивачем коштів в сумі, не обумовленій Договором, дія Договору на момент розгляду справи припинена, заборгованість в заявленому розмірі відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повернення вказаних коштів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів підлягають задоволенню в заявленій позивачем сумі 648 865, 29 грн.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 у справі № 910/6053/19.

У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України.

Відтак, у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних в розмірі 21 919,20 грн. за період прострочення з 20.09.2023 року по 03.11.2024 року та інфляційні втрати в розмірі 55 814,70 грн. за період жовтень 2023 року - вересень 2024 року, які позивач просить суд стягнути згідно наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині процентів річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог в частині нарахувань згідно ст. 625 ЦК України або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку, позаяк відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в цілому.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пені, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд зазначає, що у статті 1212 Цивільного кодексу України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22.

За висновками суду, обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів в розмірі 648 865,29 грн. настав у відповідача після закінчення строку дії спірного Договору 31.05.2023 року - 01.06.2023 року. Тобто, цією датою визначається можливість нарахування процентів річних та втрат від інфляції згідно ст. 625 ЦК України

Як встановлено судом та зазначалось вище, позивачем направлено відповідачу вимогу про повернення переплати коштів 07.09.2023 року та визначено дату порушення строку повернення переплати 20.09.2023 року, відтак позивачем з урахуванням нормативних строків пересилання рекомендованої кореспонденції визначено період прострочення з 20.09.2023 по 03.11.2024, з урахуванням якого та виходячи з принципу диспозитивності вирішується даний спір.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування заявлених до стягнення інфляційних втрат з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 55 814,70 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

У свою чергу судом встановлено, що розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення за період з 20.09.2023 по 03.11.2024 становить 21 874, 32 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 21 874,32 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Адвокатського об`єднання "Правовий Альянс" (вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010; ) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" (вул. Погранична, 159, м. Миколаїв, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, 54003; ) 648 865 (шістсот сорок вісім тисяч вісімсот шістдесят п`ять) грн. 29 коп. основного боргу, 21 874 (двадцять одна тисяча вісімсот сімдесят чотири) грн. 32 коп. процентів річних, 55 814 (п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 70 коп. втрат від інфляції та 8718 (вісім тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 65 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 11 квітня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон