ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року Справа № 906/1115/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.02.2025 р. у справі №906/1115/24, ухвалене суддею Тимошенком О.М., повний текст рішення складено 07.02.2025 р.

за позовом Фермерського господарства "Калина"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест"

про стягнення 113 200,00 грн

Фермерське господарство "Калина" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" про стягнення 113 200,00 грн., з яких: 60000,00 грн. боргу за оренду майна у період з жовтня 2023 по жовтень 2024 по договору суборенди нерухомого майна №01-23 від 04.01.2023; 53200,00 грн. збитків.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що після закінчення дії договору оренди - 04.01.2024, відповідач продовжив користуватися майном, оскільки сторони не підписали Акту приймання-передачі майна з оренди, тому на підставі ст. 764 ЦК України дію договору було продовжено на новий строк; відповідач з жовтня 2023 по жовтень 2024 користувався майном, однак орендні платежі не сплачував; оскільки відповідач пошкодив ворота складу, позивач замовив нові ворота вартістю 53200 грн., що є збитками позивача.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 07.02.2025р. у справі №906/1115/24 позов задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині вимоги про стягнення 10 000,00 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" на користь Фермерського господарства "Калина" - 26 666,67 грн. боргу, 980,80 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 53 200,00грн. збитків та 33 333,33 грн. боргу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство "Калина" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 7 лютого 2025 року у справі №906/1115/24 за позовом ФГ "Калина" до ТОВ "Лендагроінвест" про стягнення боргу. Ухвалити нове рішення, яким задоволити позов ФГ "Калина" до ТОВ "Лендагроінвест" про стягнення боргу, а саме стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" на користь Фермерського господарства "Калина" заборгованість по сплаті орендної плати за нерухомим майном за період з 1 жовтня 2023 року по 1 жовтня 2024 року в розмірі 50 000 грн, а також на відшкодування заподіяних збитків за пошкодження орендованого майна в розмірі 53 200 грн, а всього 103 200,00 грн.

Оскільки апеляційна скарга надійшла без матеріалів справи, суд апеляційної інстанції витребував їх у Господарського суду Житомирської області.

04.03.2025 р. матеріали справи №906/1115/24 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.02.25 р. у справі №906/1115/24 в порядку письмового провадження. Запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" у строк до 10.04.2025р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів позивачу.

17.03.2025 р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" через систему «Електронний суд» надіслав до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Фермерського господарства «Калина», а рішення Господарського суду Житомирської області від 07.02.2025 року у справі №906/1115/24 без змін.

28.03.2025 р. представник Фермерського господарства "Калина" через систему «Електронний суд» надіслав до суду клопотання в якому просив долучити до матеріалів справи №906/1115/24 лист ТОВ "Лендагроінвест" від 19.03.2025 р., направлений на адресу ФГ "Калина", оскільки вказаний лист має доказове значення у справі, так як підтверджує позицію ФГ "Калина" щодо фактичного існування на сьогодні орендних відносин між сторонами справи відповідно до умов Договору суборенди нерухомого майна (складу) №01-23 від 4 січня 2023 року, оскільки орендоване складське приміщення і на тепер використовується відповідачем для збереження власного майна.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" через систему «Електронний суд» надіслав клопотання про визнання доказу неналежним та таким що не може бути долученим. Зокрема, просить залишити без розгляду клопотання Фермерського господарства «Калина» про долучення до матеріалів справи доказів від 08.01.2025 року..

Дослідивши клопотання позивача судова колегія встановила, що позивач просить долучити до матеріалів справи документ, який датований після прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

Подані позивачем додаткові докази, датовані після ухвалення судом першої інстанції рішення, фактично на дату винесення оспорюваного рішення не існували, в той час як за приписами ГПК Україна надання учасником судового процесу нових доказів у справі, які станом на дату винесення судового рішення не існували, не віднесено до підстав для скасування такого судового рішення.

За таких обставин, подані позивачем документи, які датовані після ухвалення рішення у даній справі, як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційна скарга на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частина 10 статті 270 ГПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.02.2025 р. у справі №906/1115/24 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Північно західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, надавши оцінку наявним доказам дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 26 666,67грн.. Також, суд провадження у справі в частині вимоги про стягнення 10 000,00 грн. закрив за п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору. Щодо позовної вимоги про стягнення 53 200,00грн. збитків за пошкодження дерев`яних воріт складу, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у цій частині оскільки дійшов висновку, що позивачем не надано доказів погіршення предмету оренди, яке сталося з вини відповідача, тому суд вважав вимоги про стягнення збитків безпідставними.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення іншим учасників по справі

В апеляційній скарзі Фермерське господарство "Калина" вказує на те, що рішення Господарського суду Житомирської області в даній справі є частково незаконним та необґрунтованим через не з`ясування в повній мірі судом обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а тому повинно бути скасоване з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Господарський суд Житомирської області не звернув свою увагу на те, що відповідно до ст.782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Скаржник звертає увагу на те, що 31.05.2024 р. ФГ «Калина» направило відповідачу претензію №1, у якій повідомило відповідача про одностороннє розірвання договору з 15.06.2024, у зв`язку із несплатою орендної плати за 12 міс., а також просило відповідача сплатити заборгованість за 12 місяців оренди, яка виникла з червня 2023 року, прибрати приміщення та територію навколо складу, встановити ворота на в`їзді до складу,- у строк до 10.06.2024, а з 15.06.2024 повернути приміщення по Акту прийому-передачі. Однак у позивача немає підтвердження того, що ТОВ "Лендагроінвест" отримало дану претензію. Не встановив цю обставину (дата отримання претензії № 1 від 31.05.2024 р.) і суд першої інстанції.

Більше того, позивач разом з позовом надав Господарському суду Житомирської області як саму копію претензії №1 від 31.05.2024 р., так і копію поштового конверту , відповідно до якого вказана претензія була повернута позивачу, оскільки ТОВ "Лендагроінвест" не знаходиться за вказаною адресою.

Таким чином вважати, що відповідно до ст.782 ЦКУ зазначений договір суборенди нерухомого майна (складу) №01-23 від 4 січня 2023 року є розірваним з 15.06.2024 р. немає підстав, оскільки наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору не було отримано.

Позивач вважає, що ТОВ "Лендагроінвест" належним чином отримало повідомлення про відмову від договору лише з дати отримання ним позову з додатками до Господарського суду Житомирської області в даній справі

Попри те, Господарський суд Житомирської області також не звернув свою увагу на те, що згідно ст.785 ЦКУ у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відтак, скаржник наголошує на тому, що навіть якщо й взяти до уваги ту обставину, яку встановив Господарський суд Житомирської області , що договір суборенди нерухомого майна (складу) № 01-23 від 4 січня 2023 року є розірваним з 15.06.2024 р., то і в такому разі заявлена позивачем позовна вимогу про стягнення боргу за даним договором повністю також відповідає приписам ст. 785 ЦК України.

Таким чином Господарський суд Житомирської області неправомірно відмовив ФГ «Калина» у задоволенні його позову до ТОВ "Лендагроінвест" в сумі 33 333,33 грн, неправильно встановивши обставину щодо дати розірвання (припинення) договору суборенди нерухомого майна.

З врахуванням сплати відповідачем 10 000 грн боргу після відкриття провадження у даній справі, то остаточний борг ТОВ "Лендагроінвест" перед ФГ «Калина» відповідно до договору суборенди нерухомого майна (складу) № 01-23 від 4 січня 2023 року становить 50 000 грн.

Також, позивач виявив, що дерев`яні ворота даного складського приміщення були пошкоджені саме працівником відповідача, а тому ФГ «Калина» звернулося до суду з вимогою до відповідача про відшкодування збитків, розмір яких відповідає вартості поновлення майна шляхом встановлення нових воріт, що становить 53 200 грн. Така вимога позивача є законною та обґрунтованою, оскільки збитки були заподіяні працівником відповідача в період дії договору суборенди складського приміщення.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" у відзиві вказує на те, що суд застосував положення статті 782 Цивільного кодексу України, відповідно до якої наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Разом з цим, згідно з пунктом 8.6 Договору, Суборендодавець має право відмовитися від цього договору і вимагати повернення Об`єкта оренди у наступних випадку якщо суборендар має заборгованість зі сплати орендної плати чи інших платежів за договором понад 60 календарних днів.

Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

З огляду на дане положення позивач та відповідач відступили від положення статті 782 Цивільного кодексу України та врегулювали власний порядок можливої односторонньої відмови від Договору.

Так, претензією №1 від 31.05.2024 року позивач скористався своїм правом односторонньої відмови від Договору та повідомив, що у разі невиконання зобов`язань з оплати оренди, Договір вважатиметься розірваним з 15.06.2024 року.

Згідно з частиною 3 статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Виконання додаткових умов задля реалізації односторонньої відмови від Договору останнім не передбачено, тому Договір слід вважати розірваним з 15.06.2024 року, що знову ж таки свідчить про законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Житомирської області від 07.02.2025 року у справі №906/1115/24.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

04 січня 2023 року між Фермерським господарством "Калина" (суборендодавець/ позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" (суборендар/ відповідач) укладено договір суборенди нерухомого майна (складу) №01-23 (а.с.7).

Згідно п.1.1 договору, суборендодавець зобов`язується передати, а суборендар прийняти в строкове платне володіння і користування нежитлову будівлю - частину складського приміщення для зберігання майна, площею 300 кв.м., який розташований за адресою: Житомирський район, с.Ставище, вул.Садова, 3А.

Згідно пунктів 2.1 та 2.4, передання складського приміщення здійснюється на підставі Акта прийому-передачі. Складське приміщення вважається переданим в суборенду з моменту підписання Акта прийому-передачі.

На виконання вказаного договору, за Актом прийому-передачі від 04.01.23, позивач передав, а відповідач прийняв нежитлову будівлю - склад для зберігання свого майна, площею 300 кв.м., який розташований за адресою: Житомирський район, с.Ставище, вул.Садова, 3А. Склад збудований в 1962 році, стіни цегляні, вікна, ворота дерев`яні, дах покритий шифером в 1980 році, останній ремонт проводився у 1980 році, є електроенергія (а.с.10).

Строк суборенди складає 1 (один) рік з дати передачі складу за Актом прийому-передачі (п.3.1 договору).

Згідно п.4.1, п.4.2 договору, розмір орендної плати становить 5000,00 грн., яка сплачується по факту користування складським приміщенням не пізніше 10 числа наступного місяця.

За пунктом 6.1 договору, суборендар зобов`язується утримувати приміщення складу у належному санітарному стані.

Згідно п.7.1 договору, після припинення дії договору суборендар зобов`язаний передати суборендодавцю складське приміщення протягом 10 днів з моменту припинення дії договору.

Пунктами 7.3,7.4,7.5 договору, передбачено, що при передачі складського приміщення складається Акт передання-приймання, який підписується уповноваженими представниками сторін; складське приміщення вважається фактично переданим суборендодавцю з дати підписання Акта передання-приймання; складське приміщення повинне бути передане суборендодавцеві у тому ж стані, у якому воно було передано в суборенду, з урахуванням нормального фізичного зносу. Стан складського приміщення, виявлені недоліки відображаються в акті передання-приймання.

Згідно пункту 8.6 договору, суборендодавець має право відмовитися від цього договору і вимагати повернення об`єкта оренди якщо суборендар має заборгованість зі сплати орендної плати чи інших платежів за договором понад 60 календарних днів.

31.05.2024 позивач направив відповідачу претензію №12, у якій повідомив відповідача про одностороннє розірвання договору з 15.06.2024, у зв`язку із несплатою орендної плати за 12 міс., вказав на знищені ворота об`єкту оренди, просив сплатити заборгованість за 12 місяців оренди, яка виникла з червня 2023, прибрати приміщення та територію навколо складу, встановити ворота на в`їзді до складу, - у строк до 10.06.2024, а з 15.06.2024 повернути приміщення по Акту прийому-передачі (а.с.11).

Однак, конверт з претензією, який направлявся на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест": 08120, Київська обл., Бучанський р-н., село Гурівщина, вул. Київська. буд. 17, був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку Укрпошта з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Крім того, позивачем до суду надано Комерційну пропозицію від 22.08.2024 на поставку нових воріт розпашних з елементами профільних труб та профлистів на суму 53200 (а.с.14).

У період з 20.04.2023 по 18.11.2024 відповідач сплатив орендну плату в загальному розмірі 60 000,00 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №27, №Sava05 від 20.04.23, №14, №15 від 19.05.23, №26 від 19.06.23, №38 від 28.07.23, №130 від 18.12.23, №198 від 18.11.24 (а.с.26-34).

Таким чином, відповідач сплатив за оренду приміщення 60 000,00 грн., тобто за 12 місяців оренди з 04 січня 2023 по 03 січня 2024 (12х5000=60 000).

Звертаючись до Господарського суду Житомирської області позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача борг за оренду майна, який виник за період з жовтня 2023 по жовтень 2024, оскільки договір оренди нерухомого майна №01-23 від 04.01.2023 закінчив свою дію 04.01.2024, однак його дію продовжено на новий строк, оскільки відповідач не повернув майно з оренди, Акт прийому-передачі не був підписаний та 53200,00 грн. збитків за пошкоджені складські ворота.

4. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст. 509 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст.651 ч.3 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк.

Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна.

Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору.

Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.

Згідно ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ст.782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Зокрема, за змістом положень частини другої статті 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, виходячи з аналізу положень чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Житомирської області, при цьому врахувавши наступне.

За своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором оренди (найму) майна.

Як вище було вказано, 04 січня 2023 року між Фермерським господарством "Калина" (суборендодавець/ позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лендагроінвест" (суборендар/ відповідач) укладено договір суборенди нерухомого майна (складу) №01-23 (а.с.7).

Згідно п.1.1 договору, суборендодавець зобов`язується передати, а суборендар прийняти в строкове платне володіння і користування нежитлову будівлю - частину складського приміщення для зберігання майна, площею 300 кв.м., яка розташована за адресою: Житомирський район, с.Ставище, вул.Садова, 3А.

Відповідно до п.3.1 договору, строк суборенди складає 1 (один) рік з дати передачі складу за Актом прийому-передачі.

Сторонами у договорі визначено строк його дії один рік з дати передачі складу за Актом прийому-передачі, який було складено 04.01.23, тобто до 03.01.2024 .

Пункт 7.1 договору передбачає, що після припинення дії/розірвання договору суборендар зобов`язаний передати суборендодавцю складське приміщення протягом 10 днів з моменту його припинення або розірвання.

Оскільки до суду не було представлено доказів повернення відповідачем об`єкта оренди після 03.01.2024, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір вважається продовженим до 03.01.2025.

Суд першої інстанції, враховуючи відсутність відповідних умов у договорі сторін, виходив з наступного.

Відповідно до ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 795 ч.2 ЦК, передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що відсутність належним чином оформленого акту приймання-передавання предмета суборенди від відповідача позивачу свідчить про те, що договірні відносини продовжувались поза узгодженим у договорі строком.

Пунктом 8.6 договору сторони передбачили, що суборендодавець має право відмовитись від цього договору і вимагати повернення об`єкта оренди якщо суборендар має заборгованість зі сплати орендної плати чи інших платежів за договором понад 60 календарних днів.

Крім того, відповідно до ст.782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав доказів, що ним здійснювалась орендна плата за період з 04.01.2024, тому надіславши відповідачу претензією №1 від 31.05.2024 року, позивач скористався своїм правом односторонньої відмови від Договору, відтак суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку позивач правомірно відмовився від договору з 15.06.2024.

Водночас з цим матеріали справи підтверджують, що відповідач у повному обсязі розрахувався за оренду майна по 04.01.2024. При цьому, оплата за два місяці оренди (по 04.01.2024) надійшла 18.11.2024, тобто після подачі позову до суду (05.11.2024).

Щодо закриття у частині позовних вимог провадження у справі відповідно до ст.231 ч.1 п.2 ГПК України, апеляційний суд не вбачає помилкового застосування норм процесуального права, оскільки 10 000,00 грн. боргу за оренду майна відповідач сплатив після подачі позову до суду, а відтак суд першої інстанції у відповідності до норм процесуального права дійшов правомірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог за відсутністю предмету спору.

Колегія суддів, оцінивши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно визначено суму боргу, з урахуванням сплачених сум, і визначено для відповідача суму стягнення на користь позивача орендної плати за період з 04.01.2024 по 15.06.2024, що становить 26 666,67 грн. Сума, належна до стягнення, розрахована з 04.01.2024 по 05.06.2024 за 5 місяців оренди : 5000х5=25000грн.; з 06.06.2024 по 15.06.2024, за 10 днів оренди: 5000:30х10 = 1666,67грн.

Таким чином, заборгованість зі сплати орендної плати за користування відповідачем нерухомого майна (складу) складає 26 666,67 грн., що і визнав суд першої інстанції і з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Щодо вимоги про стягнення 53 200,00грн. збитків за пошкодження дерев`яних воріт складу колегія суддів зазначає.

За приписами частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Стаття 224 ГК України також передбачає, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У відповідності до частини 1 статті 22, частини 1 статті 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв`язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв`язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Вирішуючи спір про відшкодування збитків, необхідно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. При цьому, відсутність вини доводить особа, яка завдала шкоду.

За відсутності хоча б однієї з наведених складових цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до ст.773 Цивільного кодексу України, наймач зобов`язаний володіти та/або користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач володіє та/або користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Відповідно до ст.779 ЦК України, наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.

У свою чергу, позивачем не надано доказів на підтвердження факту виникнення збитків у вигляді пошкодження, зіпсування дерев`яних воріт складу, ступеню цього пошкодження, а також не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та наявністю збитків у заявленому розмірі 53 200 грн.

Оскільки завдання позивачу збитків жодним доказом не підтверджується, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів погіршення предмету оренди, яке сталося з вини відповідача, тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в даному випадку вимоги про стягнення збитків є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, суд апеляційної керується висновком Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Тому доводів апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Апеляційні доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, в яких скаржнику судом було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи вище викладене, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Відтак, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.02.2025 р. у справі №906/1115/24 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №906/1115/24 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "16" квітня 2025 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.