ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2025м. ХарківСправа № 922/4580/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Базака А.А.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Шевчук В.А., самопредставництво,

відповідача: Сеник С.Г., адвокат, ордер серії ВІ № 1161640 від 15.08.2023 року,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО», м. Київ,

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД», м. Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО», звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД», про стягнення вартості неповернутого товару відповідно до п. 2.10 Договору поставки № 14/01/2019-1 від 14 січня 2019 року (в редакції протоколу розбіжностей) в розмірі 25 413,09 грн. (ухвали суду від 28 січня 2025 року та від 11 лютого 2025 року про прийняття до розгляду заяв позивача про зменшення позовних вимог (вх. № 2177 від 27 січня 2025 року) та про зміну підстав позову (вх. № 3576 від 10.02.2025 року)).

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

24 грудня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, залишено позовну ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО» без руху. 30 грудня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/4580/24. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/4580/24 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. 15 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відзив (вх. № 1000 від 14 січня 2025 року) відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД». 24 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, залишено без задоволення клопотання позивача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО», про витребування доказів (вх. № 1626 від 21 січня 2025 року). 28 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи заяву позивача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО», про зменшення позовних вимог (вх. № 2177 від 27 січня 2025 року). Подальший розгляд справи вирішено здійснювати з урахуванням зменшених позовних вимог, а саме: стягнення вартості неповернутого товару відповідно до п. 2.10 Договору поставки № 14/01/2019- 1 від 14 січня 2019 року (в редакції протоколу розбіжностей) в розмірі 25 413,09 грн. 28 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відповідь на відзив (вх. № 2318 від 28 січня 2025 року) позивача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО». 07 лютого 2025 року, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області, прийняті до розгляду із залученням до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив (вх. № 3533 від 07 лютого 2025 року). 11 лютого 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду заяву позивача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО», про зміну підстав позову (вх. № 3576 від 10.02.2025 року). 24 лютого 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД», про зупинення провадження (вх. № 1011 від 15 січня 2025 року з урахуванням додаткових пояснень вх. № 3532 від 07 лютого 2025 року, вх. № 4756 від 21 лютого 2025 року). 17 березня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні заяви відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД», про залишення позову без розгляду (вх. № 6447 від 12 березня 2025 року). 17 березня 2025 року, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 07 квітня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, задоволено клопотання (вх. № 8030 від 31 березня 2025 року) відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД», про долучення доказів. Визнано поважними причини пропуску строку на подання доказу листа № 050220251 від 05.02.2025 року. Прийнято до розгляду та долучити до матеріалів справи доказ - лист № 050220251 від 05.02.2025 року.

Відносно реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи (описано лише заяви по суті справи з урахуванням заяв позивача про зменшення позовних вимог (вх. № 2177 від 27 січня 2025 року) та про зміну підстав позову (вх. № 3576 від 10.02.2025 року)): позивачем надано: відповідь на відзив (вх. № 4893 від 24 лютого 2025 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 24 лютого 2025 року; відповідачем надано: відзив (вх. № 3299 від 06 лютого 2025 року) на уточнену позовну заяву позивача (заяву про зменшення позовних вимог), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 06 лютого 2025 року; відзив (вх. № 4565 від 19 лютого 2025 року) на заяву про зміну підстав позову, що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 24 лютого 2025 року.

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Водночас, встановлені ст. 177 ГПК України строки у даній конкретній справі не є розумними в умовах воєнного стану, адже постійно оголошуються повітряні тривоги, що зумовлюють здійснення безпекових заходів для збереження життя та здоров`я, здійснюються постійні дронові та ракетні удари. Крім того, в даному конкретному випадку в межах справи № 922/4580/24 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог та зміну підстав позову, що зумовило необхідність створення судом умов для процесуального обміну сторонами своїми позиціями.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві (в редакції заяви про зміну підстав позову (вх. № 3576 від 10.02.2025 року) з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (вх. № 2177 від 27 січня 2025 року), 14 січня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Перо» (постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «КНИГОЛЕНД» (покупець) уклали договір поставки № 14/01/2019-1 (надалі «Договір»). На підставі укладеного Договору постачальник здійснював поставку товару, вказаного у відповідних видаткових накладних, а покупець прийняв такий товар і зобов`язувався здійснювати своєчасну оплату.

Відповідно до п. 4.5. Договору в редакції протоколу розбіжностей: «Оплата за отриманий від Постачальника Товар здійснюється Покупцем на умовах реалізації один раз на місяць за попередній місяць, на підставі звіту з продажу, якщо загальна вартість проданих протягом звітного періоду товарів, зазначена у звіті, перевищує 1 000,00 (одна тисяча гривень), включаючи ПДВ. На умовах договореності Покупець залишає за собою право не оплачувати товар в червні та липні з повним погашенням заборгованості до кінця вересня». Внаслідок неповної оплати за поставлений товар Позивач звернувся в суд з вимогою примусового стягнення з Відповідача боргу. 26 червня 2023 року господарський суд Харківської області у справі № 922/1667/23 вирішив стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість у розмірі 1 119 276,89 грн. 15 лютого 2024 року Східний апеляційний господарський суд у справі № 922/1667/23 за апеляційною скаргою Відповідача постановив апеляційну скаргу Відповідача задовольнити, рішення Господарського суду Харківської області від 26.06.2023 у справі № 922/1667/23 скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суди у справі № 922/1667/23 дослідили докази, а саме Договір, видаткові накладні на поставку товару, банківські виписки щодо часткової оплати товару. Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

20 червня 2024 року постачальник отримав від покупця лист за вих. № 14, датований 14 травня 2024 року (надалі Лист Покупця) про повернення товару відповідно до додатку до такого листа. Згідно з накладними на повернення № 5845611 від 10 червня 2024 року та № 5845679 від 10 червня 2024 року, які додаються до листа покупця, покупець мав намір повернути постачальнику товар на суму 799 618,92 грн. 01 липня 2024 року позивач надіслав на адресу відповідача лист вих. № 152 від 01 липня 2024 року (надалі Лист постачальника) (отриманий відповідачем 03 липня 2024 року) (див. Додаток № 3) в якому позивач зазначає, в тому числі, що: аналізом переліку товару, який мав намір повернути покупець, встановлено, що, попередньо, товар на суму 25 413,09 грн. може бути прийнято постачальником.

З метою огляду товару, який планувався до повернення на суму 25 413,09 грн. щодо наявності або відсутності дефектів, постачальник звертався до Покупця з проханням: - відсортувати вказаний вище товар на суму 25 413,09 грн.; - надати контактні дані уповноваженого представника ТОВ «КНИГОЛЕНД», - вказати адресу місцезнаходження товару, - вказати час та період можливого прибуття представника ТОВ «ПЕРО» для огляду зазначеного товару. У випадку відсутності дефектів такого товару такий товар мав бути прийнятий позивачем шляхом самовивозу. Згідно з п. 2.10. Договору в редакції протоколу розбіжностей: «Повернення Товарів здійснюється за рахунок Постачальника, протягом 14 календарних днів з моменту отримання ним письмового повідомлення або повідомлення по електронній пошті, або факсом про таке повернення».

Як зазначає позивач, станом на момент звернення з позовом в суд відповідач прохання щодо надання товару на суму 25 413,09 грн. на огляд з метою щодо встановлення наявності або відсутності дефектів, а також прохання надати контактні дані уповноваженого представника ТОВ «КНИГОЛЕНД», - вказати адресу місцезнаходження товару, - вказати час та період можливого прибуття представника ТОВ «ПЕРО» для огляду зазначеного товару, з кінцевою метою отримання товару ТОВ «ПЕРО», проігнорував. Отже, відповідно до Договору покупець зобов`язувався оплатити поставлений постачальником Товар після його реалізації або повернути такий нереалізований, конкретно визначений Товар протягом відповідного періоду, зазначеного в Договорі. Оскільки покупець не оплачував Товар та не повертав такий конкретно визначений Товар, то обов`язок по оплаті Товару виникає у боржника у повному обсязі у порядку ч. 1 ст. 692 ЦК України з моменту прийняття відповідного товару.

06 лютого 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 3299) на уточнену позовну заяву позивача (заяву про зменшення позовних вимог). Проти вказаного позову відповідач заперечує повністю з огляду на відсутність простроченого зобов`язання щодо оплати товару на суму 25 413,09 грн. Відповідач зазначає, що право вимагати оплати за Товар виникає у Позивача тільки у випадках: 1) у випадку, якщо при поверненні Відповідачем Товару виявлені недоліки нереалізованого товару; 2) у випадку, якщо при поверненні Товару виявлено, що Відповідачем продано третім особам хоча б одну одиницю певного конкретно визначеного товару; 3) за умови, якщо Постачальник вмотивовано відмовився від прийняття цього Товару. ТОВ «ПЕРО» листом від 01.07.2024 року № 152 підтвердило, що товар на суму у розмірі 25 413,09 грн. може бути повернуто покупцем (ТОВ «КНИГОЛЕНД»), оскільки жодна одиниця певного конкретно визначеного товару не продана відповідачем третім особам. ТОВ «ПЕРО» не заявило про відмову від отримання Товару на суму 25 413,09 грн., перелік якого визначений п. 3.3. листа від 01.07.2024 року № 152, а тому не отримало права вимагати оплати його вартості згідно положень п. 2.10 Договору в редакції протоколу розбіжностей.

З огляду на це відповідач вважає, що у нього не виникло обов`язку по оплаті товару на суму у розмірі 25 413,09 грн., а повідомлення позивача про готовність прийняти цей товар від ТОВ «КНИГОЛЕНД» свідчить про відсутність предмету спору як такого.

19 лютого 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 4565) на заяву про зміну підстав позову. Правова позиція ТОВ «ПЕРО» (з врахуванням змін від 10.02.2025), зводиться до того, що «…відповідно до Договору Покупець зобов`язувався оплатити поставлений Постачальником Товар після його реалізації або повернути такий нереалізований, конкретно 5 визначений Товар протягом відповідного періоду, зазначеного в Договорі. Оскільки Покупець не оплачував Товар та не повертав такий конкретно визначений Товар то обов`язок по оплаті Товару виникає у Боржника у повному обсязі у порядку ч. 1 ст. 692 ЦК України з моменту прийняття відповідного товару…». Водночас, відповідач категорично не погоджується з такою правовою позицією.

На думку відповідача, вказане твердження позивача повністю спростовується п. 2.9. Договору (в редакції протоколу розбіжностей), відповідно до абз. г) якого покупець має право повернути постачальнику товар, а постачальник зобов`язаний його прийняти у випадку, якщо протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки товару Покупець не здійснив продажу товару третім особам з незалежних від покупця причин, частина такого нереалізованого товару може бути повернута постачальнику. Вказаному праву покупця (ТОВ «КНИГОЛЕНД») кореспондує обов`язок постачальника (ТОВ «ПЕРО»), визначений п. 2.10 Договору (в редакції протоколу розбіжностей), а саме: повернення Товарів здійснюється за рахунок Постачальника, протягом 14 календарних днів з моменту отримання ним письмового повідомлення або повідомлення по електронній пошті, або факсом про таке повернення. Тобто, договором не передбачено обов`язку покупця повертати товар. З огляду на викладене, твердження позивача, що обов`язок по оплаті Товару виникає у відповідача у повному обсязі в порядку ч. 1 ст. 692 ЦК України з моменту прийняття або неповернення відповідного товару є безпідставними.

24 лютого 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 4893). Як зазначає позивач, умови Договору (в редакції протоколу розбіжностей) (п. 2.9.) надають право відповідачеві повернути товар. 20 червня 2024 року відповідач звернувся до позивача з листом за вих. № 14, датований 14 травня 2024 року, надісланий відповідачем 14 червня 2024 року, про повернення товару, в тому числі товару, на суму 25 413,09 грн. 01 липня 2024 року позивач надіслав на адресу відповідача лист вих. № 152 від 01 липня 2024 року (отриманий відповідачем 03 липня 2024 року) в якому позивач прохав надати товар на суму 25 413,09 грн. для огляду з метою його повернення. Проте відповідач товар на суму 25 413,09 грн. для огляду та повернення не надав. Отже, умови договору (в редакції протоколу розбіжностей) (п.2.9.) надавали право відповідачеві на повернення товару. Відповідач, заявляючи повернення товару на суму 25 413,09 грн., всупереч п. 2.10. Договору (в редакції протоколу), яка передбачає процедуру повернення товару (позивач мав отримати, а Відповідач мав повернути товар протягом 14 календарних днів з моменту отримання Позивачем письмового повідомлення про повернення), такий товар не повернув.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО ВИРІШЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 14 січня 2019 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО» (постачальник, позивач) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КНИГОЛЕНД» (покупець, відповідач) укладено договір поставки № 14/01/2019-1 разом із протоколом розбіжностей.

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами Договору, він за своєю правовою природою є договором поставки, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 54 «Купівля-продаж» та параграфу 3 «Поставка» Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

14 травня 2024 року відповідачем складено лист за вих. № 14 (вх. № 22 від 20.06.2024 року у позивача) яким повідомлено позивача про те, що відповідач має намір повернути нереалізований товар, визначений у переліку, що додається. У зв`язку із цим, відповідач просить позивача узгодити дату та час повернення товару, а також заздалегідь забезпечити умови для розвантаження товару з метою уникнення простою транспортного засобу, оскільки відповідно до п. 2.10. Договору повернення товарів здійснюється за рахунок постачальника. Перелік нереалізованого товару представлений в якості накладної на повернення № 5845611 від 10.06.2024 року.

01 липня 2024 року позивачем надано відповідачу лист за вих. № 152 на лист відповідача за вих. № 14 від 14 травня 2024 року. У цьому листі зазначено, що попередньо встановлено, що товар на суму 25 413,09 грн. може бути прийнято постачальником при умові, якщо такий товар не містить дефектів, визначених умовами Договору, які надають постачальникові право не приймати такий товар. З метою огляду товару, який планувався до повернення на суму 25 413,09 грн. щодо наявності або відсутності дефектів, позивач просив: - відсортувати вказаний товар; - надати контактні дані уповноваженого представника відповідача; - вказати адресу місцезнаходження товару; - вказати час та період можливого прибуття представника позивача для огляду зазначеного товару. Означений лист скерований відповідачу засобами АТ «Укрпошта» 11 липня 2024 року.

На переконання позивача, відповідач мав повернути товар протягом 14 календарних днів з моменту отримання позивачем письмового повідомлення про повернення. Однак, відповідач такий товар не повернув, у зв`язку із чим у позивача виникло право вимагати сплату коштів у відповідності до умов Договору та ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Водночас, суд не може погодитися з таким твердженням позивача з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.9. Договору (в редакції протоколу розбіжностей) Покупець має право повернути Постачальнику поставлений Товар, а Постачальник зобов`язаний прийняти такий Товар в наступних випадках: а) якщо Товар був повернутий Споживачем Товару Покупцю як неякісний або некомплектний; б) при виявленні Покупцем прихованих дефектів; в) якщо Товар який повертається не був оплачений; г) у випадку, якщо протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки товару Покупець не здійснив продаж товару третім особам з незалежних від Покупця причин, частина такого нереалізованого товару може бути повернута Постачальнику. Для цілей цього пункту Договору, під товаром, який може бути повернутий Постачальнику, розуміється конкретно визначений товар, жодна одиниця якого не була реалізована третім особам протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки Покупцю такого товару Постачальником. У такому випадку обов`язок забезпечити перевезення товару та ризики його випадкового знищення покладається на Покупця до моменту повернення товару Постачальнику; д) закінчення терміну дії Договору, в тому числі його дострокове припинення.

Згідно з п. 2.10. Договору (в редакції протоколу розбіжностей) повернення Товарів здійснюється за рахунок Постачальника, протягом 14 календарних днів з моменту отримання ним письмового повідомлення або повідомлення по електронній пошті, або факсом про таке повернення. Постачальник повинен прийняти товар виключно за умови збереження товарного вигляду такого товару, відсутності будь-яких ушкоджень, подряпин, (слідів використання, сторонніх предметів (чеків, надписів, чипів, цінників тощо) тощо. У випадку виявлення таких недоліків нереалізованого товару, або у випадку виявлення, що Покупцем було продано третім особам хоча б одну одиницю певного конкретно визначеного товару, Постачальник вправі вмотивовано відмовитися від прийняття таких одиниць товару, про що невідкладно письмово повідомляє Покупця, а Покупець зобов`язаний оплатити у повній мірі вартість такого товару протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання вмотивованої відмови Постачальника від прийняття зазначеного товару. Тара і упаковка Постачальнику не повертаються. При поверненні Товар має бути упакований Покупцем в такий спосіб, що забезпечує його схоронність під час транспортування.

Означеними вище пунктами чітко передбачено порядок дій сторін щодо повернення товару. При цьому, повернення товару здійснюється за рахунок Постачальника, однак обов`язок забезпечити перевезення товару та ризики його випадкового знищення покладається на Покупця до моменту повернення товару Постачальнику.

Це означає, що у разі наявності підстав для повернення товару, що передбачені п. 2.9. Договору, позивач має оплатити перевезення на свій склад товару, а відповідач має організувати таке перевезення. Очевидним є той факт, що для організації перевезення, сторони мають узгодити зручний дату та час, а позивач, після узгодження терміну доставки, оплатити таке перевезення (момент оплати не має значення для розгляду цієї справи).

З представленого до суду листування вбачається, що відповідач листом за вих. № 14 від 14 травня 2025 року попросив позивача узгодити дату та час повернення товару, узгодити умови для розвантаження товару (з метою уникнення простою транспортного засобу), що свідчить про вчинення відповідачем дій, спрямованих на забезпечення перевезення товару, та узгоджується з п. 2.9. Договору. В свою чергу, позивач листом за вих. № 152 від 01 липня 2024 року хоча і погодив повернення товару на суму 25 413,09 грн., однак висунув додаткові умови щодо огляду цього товару на складі відповідача, обґрунтовуючи це п. 2.10. Договору. Суд звертає увагу, що п. 2.10. дійсно передбачено, що товар може бути прийнятий за умови збереження товарного вигляду такого товару, відсутності будь-яких ушкоджень, подряпин, (слідів використання, сторонніх предметів (чеків, надписів, чипів, цінників тощо) тощо. Однак, п. 2.10. Договору не встановлює право позивача чи обов`язок відповідача здійснити огляд такого товару на складі у відповідача. Як чітко передбачено п. 2.10. позивач має право вмотивовано відмовитися від прийняття товару, а не в момент організації їх перевезення з боку відповідача на склад позивача.

У відповідності до ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За таких обставин, суд констатує про те, що позивач діє не у спосіб, передбачений п.п. 2.9., 2.10. Договору щодо повернення з боку відповідача товару на суму 25 413,09 грн. Позивач мав узгодити з відповідачем дату та час перевезення (доставки на склад позивача товару) і в момент прийняття оглянути товар та, за наявності відповідних підстав, або прийняти товар, або вмотивовано відмовитися від прийняття товару. На переконання суду, право позивача вимагати належної організації перевезення не трансформувалося у майнове право вимагати оплати вартості товару у відповідності до п. 2.10. Договору та ч. 1 ст. 692 ЦК України, а отже поданий позов є передчасним, що зумовлює відмову у його задоволенні.

4. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про повну відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на нього.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1-5, 6, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 207, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕРО» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "17" квітня 2025 р.

Суддя Н.В. Калініченко