ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

10.04.2025м. ХарківСправа № 922/1175/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

розглянувши заяву про видачу судового наказу у справі

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Саулє" (Україна, 61052, місто Харків, вулиця Малиновського (теперішнє найменування - Зброярська), будинок 3, )
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Такрос" (Україна, 61052, місто Харків, вулиця Маліновського (теперішнє найменування - Зброярська), будинок 3, )
про видачу судового наказу,-

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області від заявника, Товариства з обмеженою відповідальністю "Саулє", надійшла заява про видачу судового наказу, в якій останній стверджує, що боржник, Товариство з обмеженою відповідальністю "Такрос", свої зобов`язання щодо розрахунків за договором суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 від 21 серпня 2024 року, не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 7 000,00 грн.

Обгрунтовуючи свою позицію заявник стверджує, що сума заборгованості у сумі 7 000,00 грн., яка надумку останнього облікувуються за боржником, складається із наступних складових:

- неустойка у розмірі 1 000,00 грн., яка розрахована згідно статті 785 ЦК України, внаслідок неповернення суборендованого майна за договором,

- штраф у розмірі 5 000,00 грн. згідно пункту 6.3. розділу договору суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 від 21 серпня 2024 року,

- штраф у розмірі 1 000,00 грн. згідно пункту 6.4. розділу договору суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 від 21 серпня 2024 року.

Суд дійшов висновку відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Саулє" у заяві про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Такрос" 7 000,00 грн. з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до частини 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до статті 147 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Частиною 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ці приписи законодавства є спеціальними, які підлягають безумовному врахуванню як учасниками справи, так і судом, для цілей визначення порядку правового регулювання при здійсненні стягнення на підставі судового наказу.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що 21 серпня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Саулє" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Такрос", укладено договір суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 зі строк дії - до 28 лютого 2025 року (пункт 9.1.).

Факт передачі приміщення в суборенду підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі приміщення від 01 вересня 2024 року, який додано до заяви про видачу судового наказу.

Заяник наполягає на тому факті, що боржник не звертався до нього в порядку пункту 9.1. договору суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 від 21 серпня 2024 року з метою проведення оплати за пролонгацію дії договору, як і не звертався із письмовою згодою на пролонгацію дії вказаного договору. Також заявник стверджує, що боржник, після закінчення строку дії договору № 16/2024 від 21 серпня 2024 року, не повернув йому об"єкт суборенди, а відтак стягувач нараховав до стягнення з боржника неустойку у розмірі 1 000,00 грн. згідно статті 785 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що відповідно до частин 1, 2 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

При цьому, яким би способом в договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 904/4512/20.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. Окрім цього, неустойка, передбачена статтею 785 Цивільного кодексу України, не є грошовою заборгованістю за договором. Натомість, згідно зі статтею 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором.

Таким чином, не повернення об"єкту суборенди та стягнення на підставі цього неустойки в порядку статті 785 Цивільного кодексу України в наказному провадженні прямо суперечить положенням статті 148 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, вимоги заявника щодо покладення на боржника боргу в розмірі 1 000,00 грн. за статтею 785 Цивільного кодексу України не можуть бути розглянуті судом в порядку наказного провадження, оскільки під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Що стосується інших вимог, які охоплені заявою про видачу судового наказу, а саме штрафу у розмірі 5 000,00 грн. згідно пункту 6.3. розділу договору суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 від 21 серпня 2024 року та штрафу у розмірі 1 000,00 грн. згідно пункту 6.4. розділу договору суборенди та надання супутніх послуг № 16/2024 від 21 серпня 2024 року, то суд зазначає наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

У частині 1 статті 546 Цивільного кодексу України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що штрафні санкції хоча й виникають з укладеного між сторонами договору, проте вони не є основною грошовою заборгованістю за таким правочином, а є відповідно видом санкції в разі неналежного виконання зобов`язання.

Вимога про стягнення штрафу за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за договором має розглядатись у порядку позовного провадження з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав та періодів таких нарахувань (Постанова Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі № 903/125/18).

Враховуючи порядок здійснення судочинства у наказному провадженні, у боржника відсутня можливість заперечення з приводу нарахованмих до стягнення сум штрафу, що суперечить приписам частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Відтак, заявлені вимоги заявника по цій справі в частині стягнення штрафних санкцій, не відповідають вимогам статті 148 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог по суті (пункт 7 частини 1 статті 155 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 152 України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (частина 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

З огляду на те, що у заяві про видачу судового наказу, Товариством з обмеженою відповідальністю "Саулє" заявлено вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Такрос", які не відповідають вимогам статті 148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки по-перше вимоги про стягнення неустойки за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України не можуть бути розглянуті в порядку наказного провадження, а по-друге заявлений до стягнення штраф, хоча й виникає з укладеного між сторонами договору, проте не є основною грошовою заборгованістю за таким правочином, а є лише видом санкції в разі неналежного виконання зобов`язання, у зв"язку з чим суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу про стягнення 7 000,00 грн.

Згідно з частиною 2 статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись статтями 13, 148, 152 - 154, 234 - 236 Господарського кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Саулє" (Україна, 61052, місто Харків, вулиця Малиновського (теперішнє найменування - Зброярська), будинок 3, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Такрос" (Україна, 61052, місто Харків, вулиця Маліновського (теперішнє найменування - Зброярська), будинок 3, ) про стягнення 7 000,00 грн.

Згідно з положеннямистатті 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені відповідно до статей 256, 257 ГПК України.

Ухвалу підписано 10 квітня 2025 року.

СуддяЮрченко В.С.