СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Харків Справа №922/4048/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД» (вх.№291Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року у справі №922/4048/24,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД», (61153, м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 54А, оф. 118),

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика «Варіант», (61033, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 325),

про стягнення 123043,39 грн,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика «Варіант» про стягнення 123045,39 грн, з яких: 3% річних у розмірі 1805,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 4172,49 грн, пеня у розмірі 15712,06 грн, штраф у розмірі 101355,60 грн та судові витрати.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача взятих на себе зобов`язань за договором на транспортне експедирування №БА01/02/24_1 від 01.02.2024 року в частині здійснення своєчасної сплати вартості наданих позивачем послуг з транспортно-експедиторського обслуговування.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року у справі №922/4048/24 (повний текст складено 22.01.2025 року, суддя Сальнікова Г.І.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика «Варіант» (61033, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 325, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД» (61153, м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 54А, оф. 118, ) 3% річних у розмірі 1805,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 4172,49 грн, пеню у розмірі 15712,06 грн, штраф у розмірі 50677,80 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року скасувати в частині зменшення розміру штрафу, який просив стягнути позивач на 50% та відмови в задоволенні решти заявленого до стягнення розміру штрафу в розмірі 50677,80 грн;

- прийняти нове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача штраф за порушення строків виконання своїх договірних грошових зобов`язань в повному обсязі;

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в порушення своїх договірних зобов`язань, відповідач постійно порушував платіжну дисципліну за договором, не виконав в повному обсязі та своєчасно взятих на себе договірних зобов`язань і здійснив оплату наданих експедитором послуг з порушенням строків розрахунків, встановлених в договорі, що відображено у розрахунку розміру позовних вимог.

Скаржник вказує, що суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку про порушення відповідачем його договірних зобов`язань щодо дотримання строків оплати послуг, але зменшив розмір штрафу, який просив стягнути позивач на 50%, який підлягає стягненню у розмірі 50677,80 грн, в задоволенні решти заявленого до стягнення розміру штрафу суд вирішив за необхідне відмовити. Проте, на думку скаржника підстави для зменшення штрафу відсутні. Так, укладаючи договір на транспортне експедирування, сторони добровільно погодили усі його істотні умови, в тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Тобто відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки оплати послуг. Відповідач знав про існування санкцій за порушення ним договірних зобов`язань, а також позивач нагадував йому про санкції у листах-вимогах.

Апелянт зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами сплатити наявну заборгованість без урахування санкцій, передбачених договором та чинним законодавством за порушення грошових зобов`язань. Однак, відповідач у трьох з п`яти випадків співпраці за договором порушував свою платіжну дисципліну.

За твердженням позивача, зменшивши розмір штрафу на 50% судом попередньої інстанції порушено справедливий баланс інтересів сторін, принципи справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, що порушує пропорційність вчиненому порушенню зобов`язання. Порушення відповідачем умов укладених між сторонами договору та заявок, в тому числі що стосується сплати заборгованості в установлені строки, а також відсутність дій зі сторони відповідача, направлених на можливе мирне врегулювання сторонами спору обумовило звернення позивача до суду із позовом.

На думку апелянта, вказаний випадок (порушення відповідачем умов договору) не є винятковим, відповідачем не надано до матеріалів справи належних і достатніх доказів, які б могли свідчити про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, а також будь-яких доказів на підтвердження намагань відповідача виконати зобов`язання за договором вчасно, наявності виняткових обставин, що можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, достовірних і вірогідних доказів, з якими законодавство пов`язує можливість суду зменшити штрафні санкції, а відтак у даній справі у суду попередньої інстанції були відсутні підстави для зменшення штрафних санкцій.

При цьому, як вказує позивач, з огляду на обставини та в силу приписів чинного законодавства на нього не покладається обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань. Відповідачем не надано позивачу, як і не надано до суду, жодного документу на підтвердження дії форс-мажорних обставин який стосується неможливості виконання відповідачем конкретних зобов`язань по договору внаслідок дії таких обставини, із зазначенням конкретної обставини та тим, що така обставина є обставиною непереборної сили (форс-мажорною обставиною), місце, початок виникнення і строк дії такої обставини непереборної сили (форс-мажорної обставини), а також причинно-наслідковий зв`язок між обставиною непереборної сили (форс-мажорними обставинами) і неможливістю виконання такою стороною своїх зобов`язань за цим договором.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 20 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. При цьому, судом роз`яснено про можливість надання та звернення до суду засобами електронного зв`язку і порядок такого звернення. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4048/24.

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була направлена учасникам справи через підсистему Електронний суд до кабінету користувача і доставлена їм 14.02.2025 року.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про відкриття апеляційного провадження у даній справі і її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

18.02.2025 року матеріали справи №922/4048/24 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

20.02.2025 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2297), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування своїх заперечень проти тверджень апелянта, відповідач вказує про те, що загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що негативним чином позначається на спроможності своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне здійснення господарської діяльності суб`єктами господарювання, порушує стабільність критично важливих питань їх діяльності у сфері електропостачання, водопостачання, теплопостачання тощо. У даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи свідчать та не заперечується позивачем, що відповідачем здійснено оплату вартості наданих позивачем послуг згідно заявок на перевезення вантажу №БА20/03/24_02 від 20.03.2024 року, №БА21/05/24_1 від 21.05.2024 року своєчасно у погоджені між сторонами умовами заявок строки. Тобто, відповідачем було допущено прострочення строку здійснення оплати вартості наданих позивачем послуг лише за частиною заявок на перевезення вантажу, що вказує на усвідомлення відповідачем своїх зобов`язань та намагання їх дотримуватись у погоджені між сторонами строки.

Відповідач вказує, що нарахування до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у певній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору. Тоді як стягнення з відповідача штрафу у повному обсязі не є співрозмірним з негативними наслідками від порушення зобов`язання, враховуючи ступінь виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості наданих позивачем послуг в повному обсязі та вжиття заходів до виконання зобов`язань, що беззаперечно вказує на наявність у діях відповідача ознак добросовісності.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи викладені у відзиві, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

01.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД» (експедитор, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фабрика «Варіант» (клієнт, відповідач у справі) укладено договір на транспортне експедирування №01/02/24/1 (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору передбачено, що клієнт (вантажовласник, відправник вантажу або його довірені особи) доручає експедитору за винагороду здійснити послуги з транспортно-експедиторського обслуговування з метою забезпечення перевезення різними видами транспорту, перевалки у портах, експортних, імпортних, транзитних та інших вантажів вантажоодержувача клієнта (або його довіреним особам), у міжнародних чи міжміських (по території України) перевезеннях та надання інших узгоджених сторонами послуг.

Згідно умов пункту 1.2. договору експедитор зобов`язується виконувати свої обов`язки на умовах даного договору, а клієнт зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх.

Пунктом 1.4. договору передбачено, що експедитор здійснює транспортно-експедиторське обслуговування клієнта від імені і за рахунок клієнта й укладає договори від його імені з іншими особами для виконання зобов`язань за договором.

Умовами пункту 1.5. договору передбачено, що конкретні умови по кожному дорученню обумовлюються у заявці на організацію транспортно-експедиторських послуг та/або додаткової угоди до договору, в якій вказуються: вид послуги, вид, найменування вантажу, відправник, отримувач, пункт відправлення та призначення вантажу, розмір плати повіреному та інші погоджені сторонами умови.

Відповідно до пункту 4.1. договору оплата за договором здійснюється клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту розвантаження автомобіля на підставі виставленого експедитором рахунку, якщо інше не передбачено погодженою сторонами заявкою, у національній валюті України - гривні.

Згідно пункту 4.2. договору у випадку погодження сторонами вартості послуг експедитора у грошовому еквіваленті в іноземній валюті оплата наданих послуг здійснюється згідно курсу валюти НБУ на момент виставлення рахунку.

Умовами пункту 4.4. договору передбачено, що клієнт оплачує рахунки експедитора шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок експедитора якщо інше не передбачено заявкою. У випадку порушення клієнтом строків розрахунків з експедитором на строк більше 3 робочих днів, експедитор залишає за собою право в будь-який момент, на власний розсуд, виставлення нового відповідно до курсу, діючого на день виставлення нового рахунку. В такому випадку сума коштів, визначена в попередньому рахунку анулюється, і сплаті клієнтом підлягає сума коштів, визначена експедитором у новому рахунку, кількість реалізації такого права експедитором - не обмежена. Датою виставлення рахунку є дата відправлення електронної версії рахунку на електронну адресу клієнта, вказана в розділі 9.11 договору та/або заявці.

Відповідно до пункту 4.6. договору за фактом надання послуг експедитор надає/надсилає на електронну адресу клієнту електронну версію двостороннього акту наданих послуг. Клієнт протягом 2-х днів з дня отримання Акту зобов`язаний направити експедитору підписаний Акт надання послуг або письмову мотивовану відмову від прийому послуг. При неотриманні експедитором оформленого (підписаного) клієнтом Акту наданих послуг або вмотивованої відмови від приймання послуг протягом 2-х днів з дати відправлення Актів експедитором на електронну адресу клієнту, послуги вважаються прийнятими клієнтом без зауважень та підлягають оплаті у повному обсязі.

Пунктом 10.2. договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і скріплення печатками сторін та діє до надіслання письмового повідомлення другій стороні про його розірвання, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань з моменту їх повного виконання. Таке повідомлення повинно бути надіслано не менш ніж за 30 днів до дати розірвання договору. При цьому сторони домовилися, що інший порядок розірвання договору є неприпустимим.

Матеріали справи свідчать, що позивач отримав від відповідача заявки на перевезення вантажу до договору №01/02/24/1 від 01.02.2024 року, а саме:

- №БА01/02/24_1 від 01.02.2024 року на суму 115000,00 грн. Дата та час завантаження: з 05.02.2024 року по 06.02.2024 року. Дата доставки: з 13.02.2024 року по 14.02.2024 року. Безготівковий розрахунок 50% на вивантаженні автомобіля та 50% протягом 14 календарних днів після отримання оригіналів документів;

- №БА20/03/24_02 від 20.03.2024 року на суму 150000,00 грн. Дата та час завантаження: з 22.03.2024 року по 25.03.2024 року. Дата доставки: з 05.04.2024 року по 08.04.2024 року. Безготівковий розрахунок до вивантаження автомобіля;

- № БА21/05/24_1 від 21.05.2024 року на суму 1650 EUR, по курсу НБУ на день підготовки довідки про транспортні витрати. Дата та час завантаження: з 24.05.2024 року по 27.05.2024 року. Дата доставки: з 30.05.2024 року по 31.05.2024 року. Безготівковий розрахунок до вивантаження автомобіля;

- №БА26/06/24_1 від 26.06.2024 року на суму 2800 EUR, по курсу НБУ на день підготовки довідки про транспортні витрати. Дата та час завантаження: з 27.06.2024 року. Дата доставки: з 09.07.2024 року по 10.07.2024 року. Безготівковий розрахунок до 14 календарних днів після вивантаження автомобіля;

- №БА09/07/24_02 від 09.07.2024 року на суму 4800 EUR, по курсу НБУ на день підготовки довідки про транспортні витрати. Дата та час завантаження: з 24.07.2024 року. Дата доставки: з 05.08.2024 року по 06.08.2024 року. Безготівковий розрахунок протягом 10 днів після вивантаження автомобіля.

Матеріали справи містять оформлені міжнародні товарно-транспортні накладні CMR: №00897 від 05.02.2024 року, №450972 від 25.07.2024 року, №262966, №872496 від 23.05.2024 року, №2 від 27.06.2024 року. Рахунки на оплату: №БА01/02/24 від 05.02.2024 року, №БА09/07/24_02 від 06.08.2024 року, №БА09/07/24_02 від 06.08.2024 року, №БА20/03/24_02 від 26.03.2024 року, №БА21/05.24_1 від 24.05.2024 року, №БА26/06/24_1 від 27.06.2024 року.

Також, матеріали справи містять акти надання послуг: №176А від 13.02.2024 року на суму 115000,00 грн, №410А від 01.04.2024 року на суму 150000,00 грн, №1416А від 27.05.2024 року на суму 69302,00 грн, №1853А від 09.07.2024 року на суму 121144,00 грн, №2137А від 06.08.2024 року на суму 216708,00 грн.

З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем оформлено претензії вих.№22/02-А від 22.02.2023 року, вих.№03-09-А від 03.09.2024 року, вих.№14/10-А від 14.10.2024 року, в яких з викладенням правових та фактичних підстав звернення вимагав дотримання умов договору №БА01/02/24_1 від 01.02.2024 року в частині повної та своєчасної сплати вартості наданих позивачем послуг.

Крім того, обставини справи свідчать, що відповідач звертався до позивача з гарантійними листами від 31.07.2024 року, 19.09.2024 року, в яких повідомляв, що зобов`язання за договором на транспортне експедирування №БА01/02/24_1 від 01.02.2024 року та заявки на перевезення вантажу №БА26/06/24_1 від 26.06.2024 року, акту надання послуг №1853А від 09.07.2024 року на суму 121144,00 грн відповідач виконає у повному обсязі до 20.08.2024 року. При цьому гарантовано, що зобов`язання за заявкою на перевезення вантажу №БА09/07/24 від 06.08.2024 року, акту надання послуг №2137А від 06.08.2024 року на суму 216708,00 грн відповідач виконає у повному обсязі до 15.10.2024 року.

Відповідачем на користь позивача здійснено оплату вартості транспортно-експедиційних послуг згідно платіжних інструкцій: №36943 від 23.02.2024 року на суму 50000,00 грн, №36994 від 28.02.2024 року на суму 65000,00 грн, №37360 від 01.04.2024 року на суму 150000,00 грн, №37916 від 27.05.2024 року на суму 69302,00 грн, №574 від 28.08.2024 року на суму 11144,00 грн, №758 від 05.09.2024 року на суму 110000,00 грн, №978 від 25.10.2024 року на суму 50000,00 грн, №1152 від 31.10.2024 року на суму 166708,00 грн.

За період з 01.02.2024 року по 06.08.2024 року позивачем на виконання умов договору на транспортне експедирування №БА01/02/24_1 від 01.02.2024 року було надано послуги з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом згідно наданих відповідачем заявок на суму 672154,00 грн, яку відповідачем було сплачено. Разом з тим, як вказує позивач, оплати наданих позивачем послуг здійснювались відповідачем з порушенням узгоджених умовами договору строків розрахунків, що стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі про стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 1805,24 грн та інфляційних втрат у розмірі 4172,49 грн.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Суд першої інстанції, перевіривши нарахування 3% річних та інфляційних втрат встановив, що вони здійснені методологічно та арифметично правильно, нарахування відповідають погодженим умовам договору, положенням законодавства, встановленим обставинам справи. Таким чином місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1805,24 грн та інфляційних втрат у розмірі 4172,49 грн.

У відповідній частині, а саме щодо задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не здійснює переглядає рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року у відповідній частині.

Матеріали справи свідчать, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 15712,06 грн та штраф у розмірі 101355,60 грн.

Як вже зазначалось, правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі №910/12876/19 викладено правову позицію, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України та не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.11. договору погоджено, що за несвоєчасну оплату виконаних робіт клієнт сплачує експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день сплати від суми, яка підлягає сплаті за кожний день та за весь час такого прострочення, до дня повного погашення заборгованості включно, а у разі, якщо прострочення складає понад 30 календарних днів клієнт додатково сплачує експедитору штраф у розмірі 30% від суми оплати узгодженої в заявці. Клієнт несе відповідальність за збитки, заподіяні експедитору відмовою в оплаті чи несвоєчасною оплатою рахунків експедитора. Строк позовної давності при виконанні сторонами своїх грошових зобов`язань, у т.ч. нарахуванні та/або стягненні штрафних санкцій (штрафу/пені) встановлюється в три роки.

Судом першої інстанції перевірено правомірність та правильність здійсненого детального розрахунку пені у розмірі 15712,06 грн та штрафу у розмірі 101355,60 грн і встановлено, що нарахування відповідають погодженим умовам договору, положенням законодавства, встановленим обставинам справи, розрахунок з огляду на прострочення сплати основної заборгованості виконано арифметично вірно, з урахуванням чого, позовна вимога про стягнення пені у розмірі 15712,06 грн та штрафу у розмірі 101355,60 грн є обґрунтованою.

У відповідній частині, а саме щодо задоволення позовних вимог про стягнення пені рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції переглядає рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року в частині відмови у стягненні штрафу в межах доводів та вимог апеляційної скарги згідно приписів ст.269 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи певні дискреційні повноваження, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про зменшення заявленого до стягнення штрафу на 50%.

Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, про те, господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 04.02.2020 року у справі №918/116/19, від 29.09.2020 року у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 року у справі №914/1888/19, від 26.01.2021 року у справі №916/880/20, від 23.01.2021 року у справі №921/580/19, від 26.01.2021року у справі №916/880/20.

Правовий аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду. Відповідний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 04.05.2018 року у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі №908/868/18, від 03.06.2019 року у справі №914/1517/18.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення. Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові від 19.01.2024 року у справі № 911/2269/22, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який наразі продовжено.

Харківську міську територіальну громаду із центром у м.Харків включено до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22.12.2022 року.

Загальновідомо, що з початком введення в Україні воєнного стану Харківська територіальна громада з перших днів знаходилась в зоні активних бойових дій, а саме місто Харків з перших днів прийняло на себе удар збройної агресії та зазнає збройну агресію до цього часу.

Відповідні обставини, в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, є загальновідомими та такими, що не підлягають доведенню.

Загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що негативним чином позначається на спроможності своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне здійснення господарської діяльності суб`єктами господарювання, порушує стабільність критично важливих питань їх діяльності у сфері електропостачання, водопостачання, теплопостачання тощо.

У цій справі, вирішуючи питання зменшення штрафних санкцій, суд першої інстанції з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції виходив з того, що даний випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, а саме: 1) ступінь виконання зобов`язання, а саме, повне погашення заборгованості 2) відсутність доказів понесення позивачем чи іншими учасниками господарських відносин негативних наслідків (збитків) внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань у спірних правовідносинах; 4) незначний термін прострочки.

Штраф не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні його розміру кредитор не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені. Необхідним є також дотримання того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції.

Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов?язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 зазначила, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У постанові Верховного Суду від 14.12.2023 року у справі №916/2550/22 наведено правовий висновок щодо нерозумності обсягу відповідальності з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, а саме враховує наступні висновки: «При вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов?язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов?язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов?язання. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Матеріали справи свідчать та не заперечується позивачем, що відповідачем здійснено оплату вартості наданих позивачем послуг згідно заявок на перевезення вантажу №БА20/03/24_02 від 20.03.2024 року, №БА21/05/24_1 від 21.05.2024 року своєчасно у погоджені між сторонами умовами заявок строки. Тобто, відповідачем було допущено прострочення строку здійснення оплати вартості наданих позивачем послуг лише за частиною заявок на перевезення вантажу, що вказує на усвідомлення відповідачем своїх зобов`язань та намагання їх дотримуватись у погоджені між сторонами строки.

Наявні в матеріалах справи докази дають вагомі підстави дійти висновку, що усвідомлюючи погоджені строки оплати вартості наданих позивачем послуг та вимоги частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України, які передбачають засади, на яких має ґрунтуватися зобов`язання, відповідач діяв добросовісно та звернувся до позивача з гарантійними листами від 31.07.2024 року, 19.09.2024 року, в яких підтверджував наявність зобов`язань за договором №БА01/02/24_1 від 01.02.2024 року та гарантував здійснення оплати вартості послуг, що відповідачем було зроблено шляхом сплати заборгованості на користь позивача у повному обсязі. Наведене також свідчить про те, що відповідач не уникав та не відмовлявся від виконання грошових зобов`язань перед позивачем, а свідомо бажав дотриматись засад добросовісності, розумності та справедливості під час їх виконання, що окреслені частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України. При цьому позивачем у заявах по суті справи також зазначено, що подання відповідачем гарантійних листів є діями відповідача, що направлені на підтвердження існуючої заборгованості та обов`язку з її оплати.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2022 року у справі №914/1954/20 звернув увагу, що суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки у певному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання надмірного стягнення з боржника коштів (висновок Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 року у справі №916/878/20).

Однак у даному разі матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок часткового порушення строків виконання зобов`язань з своєчасної оплати вартості наданих послуг відповідачем було заподіяно позивачу збитків, розмір яких перевищує або дорівнює заявленому розміру штрафу. При цьому матеріали справи свідчать, що у випадку зменшення розміру виключно заявленого до стягнення штрафу позивач не несе негативного наслідку в своєму фінансовому стані, протилежного останнім не доводиться.

З огляду на викладене, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості суд, в тому числі і з власної ініціативи може зменшити розмір неустойки до її розумного та справедливого розміру (правова позиція Верховного Суду у постанові від 30.03.2021 у справі №902/538/18).

Зазначене свідчитиме про дотримання справедливого балансу інтересів сторін, не призведе до порушення засад розумності, справедливості та добросовісності, не стане для відповідача надмірним та несправедливим фінансовим тягарем. Відтак, необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру штрафу у даному разі не може свідчити про нівелювання мети існування наведеної штрафної санкції як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що з урахуванням важливості та необхідності дотримання балансу інтересів сторін у даному конкретному випадку, виходячи з міркувань розумності та справедливості, беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, характер господарської діяльності, а також ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати заборгованості у повному обсязі, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, наявність ознак добросовісності та вжиття відповідачем заходів до виконання зобов`язань, справедливим і розумним у контексті обставин даної справи буде зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу до 50% від суми, визначеної позивачем та про задоволення позовних вимог частково і стягнення з відповідача на користь позивача 50677,80 грн штрафу.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних і допустимих доказів у розрізі доктрини вірогідності на підтвердження своєї позиції по справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року у справі №922/4048/24, яке відповідає вимогам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаріс ЛТД» залишити без задоволення

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2025 року у справі №922/4048/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук