ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2025 р. Справа№ 911/1410/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання Цікра А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 10.02.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 22.11.2023 (повний текст рішення підписано 08.02.2024)

у справі №911/1410/23 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі

Золочівської сільської ради

до Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1» (відповідач-1)

Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (відповідач-2)

про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Золочівської сільської ради (далі - позивач) до Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1» (далі - відповідач 1), Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - відповідач 2) про:

усунення перешкод у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-962/15-21-сг від 05.03.2021 в частині надання Громадській організації садівницьке товариство «Гатне-1» у власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507;

усунення перешкод у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782 шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на них Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1» (індексні номери рішень про державну реєстрацію № 48891141, № 48891237, № 48891327, № 48891418, № 48891521, № 48891604, № 48891693, № 48900347, № 48880603, № 48890731, № 48890863, № 48890945, № 48891036 від 26.12.2022).

усунення перешкод у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782 шляхом повернення їх з незаконного володіння Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1».

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що спірні земельні ділянки, право власності на які зареєстровано за відповідачем 1, незаконно вибули з власності держави, оскільки відносяться до земель водного фонду, а відтак за твердженням прокурора наявні підстави для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним наказу відповідача 2, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на них за відповідачем 1, повернення їх з незаконного володіння відповідача 1. Прокурор в позовній заяві зазначає, що поданий позов є негаторним, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення ст. 391 Цивільного кодексу України.

Від Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області надійшов відзив, в якому останній заперечував проти позову та просив суд відмовити в його задоволенні. Так, у своїх запереченнях відповідач 2 вказував на те, що відповідно до проекту формування території Вишенківської сільської ради спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту та відповідно до відомостей Національної кадастрової системи відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Відповідач 2, заперечуючи проти заявлених прокурором вимог, вказує на те, що прибережні захисні смуги встановлюються виключно за проектами землеустрою та ніяк ні висновком експерта, тому за відсутності будь-яких підстав для відмови у передачі спірної земельної ділянки у власність, ГУ Держгеокадастру, на підставі ст.ст. 116, 118, 122, 186 Земельного кодексу України було видано наказ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 05.03.2021 № 10-962/15-21-сг.

Від ГО «СТ «Гатне-1» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 заперечував проти позову, вказував на відсутність підстав для звернення прокурором до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Золочівської сільської ради, оскільки станом на момент видання наказу № 10-962/15-21 спірна земельна ділянка не перебувала у комунальній власності. Також відповідач 1 зазначає, що він є добросовісним набувачем та власником спірної земельної ділянки і, навіть у разі задоволення позовних вимог прокурора земельна ділянка і надалі перебуватиме у володінні відповідача 1 на умовах оренди для ведення садівництва (договір оренди від 31.10.2006, укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією Київської області та Садівницьким товариством «Гатне-1»). Також відповідач 1 не погоджується з висновком експерта № 1697 від 01.11.2022, отриманим у кримінальному провадженні, і доданим прокурором до позовної заяви, оскільки експертом не досліджувався проект землеустрою щодо спірної земельної ділянки, а використано лише інформацію з ДЗК про право власності на земельні ділянки. Відповідач 1 зазначає, що спірні земельні ділянки розташовані навколо внутрішньої водойми, для якої розмір прибережної захисної смуги становить шириною 25 м, а не шириною 100 м як для річки Дніпро.

Від Бориспільської окружної прокуратури Київської області надійшла на відзив відповідача 2, в якому прокурор вказував на те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу, разом з цим наданий висновок є належним, допустимим, достовірним доказом та таким, що має інформацію щодо предмету доказування.

Від ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області надійшли пояснення на відповідь на відзив, в яких відповідач 2 просить визнати неналежним доказом висновок експерта № 1697 від 07.12.2022 у кримінальному провадженні № 100000118.

Від Бориспільської окружної прокуратури Київської області надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якій прокурор зазначає про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права чи інших майнових прав у визначений законодавством спосіб. Прокурор вказував на вірно обраний ним спосіб захисту, в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України.

Від ГО «СТ «Гатне-1» надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач 1 зазначає, що Господарським судом Київської області розглядалась справ № а178/13-06 за позовом Садівницького товариства «Гатне-1» до Бориспільської районної державної адміністрації про зобов`язання затвердити погоджений у встановленому порядку «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах довгострокової оренди СТ «Гатне-1» під розширення території Садівничого товариства для організації його колективних садів, за межами с. Вишеньки Бориспільського району Київської області», розроблений ТОВ «Агати-5» для СТ «Гатне-1». Постановою Господарського суду Київської області від 15.06.2006, залишеною без змін ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 28.08.2006, позов задоволено повністю, зобов`язано Бориспільську районну державну адміністрацію затвердити погоджений у встановленому порядку «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах довгострокової оренди СТ «Гатне-1» під розширення території Садівничого товариства для організації його колективних садів, за межами с. Вишеньки Бориспільського району Київської області», розроблений ТОВ «Агати-5» для СТ «Гатне-1».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.11.2023 по справі №911/1410/23 в задоволенні позовних вимог Виконувача обов`язки керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Золочівської сільської ради Бориспільського району до Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1», Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові, суд виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов прокурора задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме ст. 1, 2, 3, 5, 11, 86, 236, 237 ГПК України, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, передбачених ст. 13, 14, 19 Конституції України, ст. 18, 20, 21, 58-61, 152 ЗК України, ст. 4, 88, 89 ВК України, ст. 178, 328 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

Спірні земельні ділянки є землями водного фонду в межах прибережних захисних смуг, які наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно ст.178 ЦК України належать до обмежено обороноздатних об`єктів.

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Суд дійшов хибного висновку про те, що вимога про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права.

Відповідач не набував прав власності на спірні земельні ділянки з огляду на їх правовий титул та обмежену цивільну оборотоздатність. Єдиною перешкодою у реалізації сільською радою прав користування та розпорядження належними їй земельними ділянками є запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який вчинено на підставі оскаржуваного наказу відповідача-2, прийнятого без відповідних підстав. У разі скасування такого рішення відбудеться відновлення становища, яке існувало до порушення державних інтересів.

Скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно є самостійним, дієвим і достатнім способом захисту порушеного права держави у даній справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 заперечував доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав необґрунтованості.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 22.11.2023 у справі №911/1410/23, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, у справі оголошувалась перерва, останній раз на 10.02.2025.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

В судове засідання 10.02.2025 представники позивача та відповідача-2 не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники відповідача-1 в судових засіданнях апеляційної інстанції заперечували щодо доводів прокурора, просили апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивача та відповідача-2 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 10.02.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Відповідно до розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років під розширення території садівницького товариства «Гатне-1» для організації його колективних садів за межами с. Вишеньки Вишенківської сільської ради» від 07.09.2006 № 990 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років під розширення території садівницького товариства «Гатне-1» для організації його колективних садів за межами с. Вишеньки Вишеньківської сільської ради. Надано садівницькому товариству «Гатне-1» під розширення земельну ділянку загальною площею 35,4865 га з них: 18,0000 га - для садівництва, 17,4865 га - для сінокосіння та створення місць загального користування та зони відпочинку в довгострокову оренду строком на 49 років для організації його колективних садів за межами с. Вишеньки Бориспільського району. Пунктом 3 розпорядження визначено, що відповідна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення.

На підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років під розширення території садівницького товариства «Гатне-1» для організації його колективних садів за межами с. Вишеньки Вишеньківської сільської ради» від 07.09.2006 № 990 укладено Договір оренди земельної ділянки від 31.10.2006 щодо земельної ділянки загальною площею 35,4865 га з них: 18,0000 га - для садівництва, 17,4865 га для сінокосіння та створення місць загального користування та зони відпочинку, в тому числі: земельна ділянка кадастровий номер :04:001:1620 площею 9,7913 га, земельна ділянка кадастровий номер :04:001:1621 площею 5,6480 га, земельна ділянка кадастровий номер :04:001:1622 площею 20,0472 га.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» від 15.10.2020 № 10-15410/15-20-сг Громадській організації «Садівницьке товариство «Гатне-1» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території ГО СТ «Гатне-1», Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 5,4000 га, із цільовим призначенням - землі загального користування садівницького товариства.

ТОВ «Паралєль-8» на замовлення відповідача 1 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування садівницького товариства ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 05.03.2021 № 10-962/15-21-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та надано Громадській організації «Садівницьке товариство «Гатне-1» у власність земельні ділянки загальною площею 4,8104 га (із них: площею 4,0069 га кадастровий номер :04:001:4507; площею 0,0365 га кадастровий номер :04:001:4504; площею 0,6259 га кадастровий номер :04:001:4518; площею 0,0367 га кадастровий номер :04:001:4510; площею 0,1044 га кадастровий номер :04:001:4505) із земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням землі загального користування садівницького товариства, розташовані на території ГО «СТ «Гатне-1» Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Звертаючись із відповідним позовом до суду, прокурором доданий висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса» відділення Бюро у м. Києві № 1697 від 01.12.2022 за результатами проведення судової комплексної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за матеріалами кримінального провадження № 100000118 від 07.12.2021.

Так, у п. 1 висновку експерта зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений ТОВ «Паралєль-8» не відповідає в повній мірі вимогам земельного законодавства чинного на 05.03.2021.

У п. 2 висновку експерта зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений ТОВ «Паралєль-8» за цільовим призначенням відносяться до земель сільськогосподарського призначення землі загального користування садівничого товариства (01.06.) та не потребує зміни цільового призначення.

У п. 3 висновку експерта зазначено, що проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, розробленим ТОВ «Паралєль-8» не відбувалось зміни цільового призначення. Діюче цільове призначення (01.06) затверджено згідно норм чинного законодавства.

Згідно п. 4 зазначеного висновку земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:4507 площею 4,0069 га частково потрапляє в межі прибережної захисної смуги р. Дніпро, що регулюється нормами Водного кодексу України та Земельним кодексом України.

Відповідно до дослідницької частини висновку експерта № 1697 річка Дніпро відноситься до категорії великих річок. Прибережна захисна смуга для відповідної категорії складає 100 метрів. На основі топографо-геодезичної зйомки, розробленої інженером-геодезистом Яцютою В.В. (сертифікат № 010375 від 14.05.2014) проведено виміри щодо відношення земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507 до меж прибережної захисної смуги р. Дніпро. Згідно з вимірами встановлено, що частина досліджуваної земельної ділянки знаходиться в межах урізу води та частина потрапляє в межі прибережної захисної смуги. Отже, як зазначено у дослідницькій частині висновку експерта схемою контуру зйомки та контуру прибережної захисної смуги (100 м від урізу води), відомостями координат точок повороту земельних ділянок встановлено, що частина земельної ділянки потрапляє в межі прибережної захисної смуги.

В подальшому головою СТ «Гатне-1» подано заяву про поділ земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507, яка зареєстрована за № 559. В результаті поділу утворилося 22 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4769, :04:001:4770, :04:001:4771, :04:001:4772, :04:001:4773, :04:001:4774, :04:001:4775, :04:001:4776, :04:001:4777, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782, частина з яких накладається на зону прибережної захисної смуги. На даний час відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельні ділянки, які накладаються на прибережну захисну смугу, а саме з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782 утворилися на підставі заяви № 559 про поділ та перебувають в приватній власності ГО СТ «Гатне-1».

Державним реєстратором Пристоличної сільської ради Тимошенко О.О. 26.12.2022 прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексними номерами 48891141, 48891237, 48891327, 48891418, 48891521, 48891604, 48891693, 48900347, 48880603, 48890731, 48890863, 48890945, 48891036 відповідно.

Згідно з картографічними матеріалами, наданими інженером-геодезистом Яцютою В.В. саме вищевказані земельні ділянки утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507 та відповідно розташовані в межах 100-метрової прибережної захисної смуги.

Згідно з інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра, зазначеною у листі вих. № 01-12/01 від 02.01.2023, земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:4507 знаходиться поряд з землями водного фонду р. Дніпро (відноситься до категорії велика річка (ст. 79 Водного кодексу України) з нормативною прибережною захисною смугою шириною 100 м (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України).

Звертаючись із відповідним позовом, прокурор вважає, що прийняття наказу ГУ Держгеокадастру в Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 05.03.2021 і як наслідок реєстрація права приватної власності за ГО «СТ «Гатне-1» на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:4507 відбулось з порушенням вимог Земельного і Водного кодексів України, що дає підстави для усунення перешкод у здійсненні Золочівською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою та повернення її до комунальної власності.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор вказує, що згідно вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України земельні ділянки водного фонду у межах прибережних захисних смуг не можуть передаватися у власність для ведення особистого селянського господарства, спірна земельна ділянка частково накладається на зону прибережної захисної смуги, її відведення без розробки і затвердження відповідного проекту землеустрою і проведення державної експертизи землевпорядної документації є неможливим.

За твердженнями прокурор,а спірна земельна ділянка, яка в подальшому була поділена на 22 земельні ділянки, право власності на які зареєстровано за відповідачем 1, незаконно вибула з власності держави, відноситься до земель водного фонду у межах прибережних захисних смуг, право розпорядження якою належить Золочівській сільській раді, яка, в свою чергу у зв`язку з незаконним вибуттям спірної земельної ділянки позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Прокурор, вказуючи, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду, вибули у власність відповідача 1 з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України, зазначає про здійснення відповідачем 1 перешкод ради щодо користування та розпорядження земельною ділянкою, стверджує про наявність підстав для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання у власність» № 10-962/15-21-гс від 05.03.2021 в частині надання ГО «СТ «Гатне-1» у власність земельної ділянки кадастровий номер :04:001:4507, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на 13 земельних ділянок за ГО СТ «Гатне-1» та повернення їх з незаконного володіння Громадської організації «Садівницьке товариство «Гатне-1».

Відповідачі в свою чергу заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач 1, заперечуючи проти позову, вказував на відсутність підстав для звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Золочівської сільської ради, оскільки станом на момент видання наказу № 10-962/15-21 спірна земельна ділянка не перебувала у комунальній власності. Також відповідач 1 зазначає, що він є добросовісним набувачем та власником спірної земельної ділянки і, навіть у разі задоволення позовних вимог прокурора земельна ділянка і надалі перебуватиме у володінні відповідача 1 на умовах оренди.

У своїх запереченнях відповідач 2 вказував на те, що відповідно до проекту формування території Вишеньківської сільської ради спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту та відповідно до відомостей Національної кадастрової системи відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Відповідач 2 вказує на те, що прибережні захисні смуги встановлюються виключно за проектами землеустрою та ніяк ні висновком експерта, тому за відсутності мотивованих підстав для відмови в наданні дозволу, ГУ Держгеокадастру у Київській області на підставі ст.ст. 116, 118, 122, 186 ЗК України був виданий наказ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» від 15.10.2020 № 10-15410/15-20-сг.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного прокурором в апеляційній скарзі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Щодо участі прокурора у цій справі, оцінка обґрунтованості порушення інтересів держави в особі органу, визначеного прокурором позивачем, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно ч.ч. 3-5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, визначивши, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх на обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прокурор визначає позивачем Золочівську сільську раду Бориспільського району Київської області як орган, який відповідно до закону уповноважений представляти інтереси відповідної територіальної громади, як власника, поза волею якого спірна земельна ділянка вибула з власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень, а відповідно до ст. 10 цього ж Закону селищна рада є представницьким органом територіальної громади і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження, визначені Конституцією та законами.

Спірна земельна ділянка знаходиться в адміністративних межах Золочівської сільської ради.

24.11.2020 Золочівською сільською радою прийнято рішення «Про початок реорганізації Вишеньківської сільської ради шляхом приєднання до Гнідинської сільської ради та перейменування Гнідинської сільської ради в Золочівську сільську раду та утворення комісії з реорганізації Вишеньківської сільської ради» №18-1-VIII, пунктом другим якого визначено, що Золочівська сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Вишенківської сільської ради.

Пунктом 58 ч. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який набрав чинність 27.05.2021, розділі X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено п. 24 такого змісту: «З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Оскільки вищенаведені положення ЗК України набрали законної сили 27.05.2021 року, то станом на момент подання позову Золочівська сільська рада Бориспільського району Київської області є уповноваженим органом, що реалізує право комунальної власності територіальної громади, тобто є уповноваженим державою органом на здійснення правових заходів захисту об`єктів комунальної власності.

Враховуючи вищевикладене прокурор зазначає, що на момент пред`явлення позову до суду порушено інтереси держави саме в особі Золочівської сільської ради, як власника та розпорядника спірних земельних ділянок, розташованих за межами населеного пункту у межах Золочівської територіальної громади.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до правової позиці Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019, прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Бориспільською окружною прокуратурою Київської області листом вих. № 51-4861 вих-2 від 26.12.2022 повідомлено Золочівську сільську раду Бориспільського району про виявлені порушення та ініційовано питання щодо вжиття відповідних заходів.

Листом вих. № 02-18/2198 від 27.12.2022 Золочівська сільська рада Бориспільського району зазначила, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:4507 перебуває в межах Золочівської сільської ради та підпадає під її юрисдикцію, але у зв`язку із відсутністю бюджетних коштів для сплати судового збору, а також враховуючи, що сільською радою не вживалися заходи реагування щодо звернення до суду з позовом про повернення зазначеної земельної ділянки, Золочівська сільська рада Бориспільського району просила прокурора здійснити заходи представницького характеру на захист інтересів держави в особі Золочівської сільської ради.

На даний час, будучи обізнаним про вищезазначене порушення законодавства позивач самостійно не вжив жодних заходів для повернення територіальній громаді спірних земельних ділянок.

Сам факт незвернення Золочівської сільської ради до суду з позовом в інтересах територіальної громади, який би відповідав процесуальному законодавству та відповідно дав би змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що уповноважений орган неналежно виконує свої повноваження щодо захисту права власності на землю, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

Викладене вказує на усвідомлену пасивну поведінку органу місцевого самоврядування, свідчить про нездійснення ними захисту інтересів відповідної територіальної громади упродовж тривалого часу та є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Золочівської сільської ради Бориспільського району.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (12-72гс19) сам факт незвернення до суду обраного прокурором позивача з відповідним позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд у постанові від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15 зазначив, що прокурор, встановивши не усунуті порушення інтересів держави, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту.

З огляду на зазначене, звертаючись до суду із цим позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді та визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, доводи прокурора про необхідність у даній справі здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в особі позивача є обгрунтованими.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1 та 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; право власності на землю гарантується; використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Приписами ч. 1 ст. 18 ЗК України унормовано, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами.

Згідно ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Згідно ст. 1 Водного кодексу України води це усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води; води підземні - води, що знаходяться нижче рівня земної поверхні в товщах гірських порід верхньої частини земної кори в усіх фізичних станах; води поверхневі - води різних водних об`єктів, що знаходяться на земній поверхні; водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт); озеро - природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами; прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; ставок - штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів.

Завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування; водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими актами законодавства; земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об`єктами, регулюються відповідним законодавством України (ст. 2 ВК України).

Згідно ст. 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Приписами ст. 4 ВК України встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми; громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами; право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться; право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; внесення земельних ділянок її засновниками до статутного фонду; прийняття спадщини; виникнення інших підстав, передбачених законом (ч. 1 ст. 82 ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України.

Згідно ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Згідно ч.ч. 6, 7 ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон.

Згідно ч.ч. 1, 3 та 4 ст. 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

До земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування. Землі загального користування садівницького товариства безоплатно передаються йому у власність за клопотанням вищого органу управління товариства до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування на підставі документації із землеустрою, за якою здійснювалося формування земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Земельні ділянки загального користування також можуть передаватися безоплатно у власність садівницького товариства як юридичній особі за його клопотанням на підставі документації із землеустрою або технічної документації із землеустрою, і за наслідками такої передачі може бути сформована нова земельна ділянка також як об`єкт права власності садівницького товариства. При цьому безоплатна передача садівницькому товариству земельних ділянок загального користування у власність здійснюється лише за його волевиявленням.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до приписів п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки (крім права оренди земельної ділянки, переданої в оренду відповідно до п. 27 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, а також права оренди, яке виникло при передачі земельних ділянок в оренду постійним користувачем, емфітевтом у випадках, визначених п.п. 8 п. 27 розділу X "Перехідні положення" ЗК України).

Згідно ч. 1 ст. 5 вказаного Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Як зазначалось вище, у 2006 році СТ «Гатне-1» отримало в користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 35,4865 га на умовах оренди строком на 49 років на підставі договору від 13.11.2006 для ведення садівництва.

У 2021 році на підставі ст. 35 ЗК України СТ «Гатне-1» звернулося до уповноваженого органу з клопотанням про передачу йому у власність земель загального користування площею 4,8104 га, що перебувають в межах раніше переданої йому земельної ділянки площею 20,0472 га.

Головне управління Держгеокадастру у Київській області прийняло спірний наказ про надання земельної ділянки у власність в межах компетенції, визначеної відповідно до норм Земельного кодексу України, чинного на час прийняття даного наказу. На момент прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинність з 27.05.2021, за яким розпорядження всіма землями державної власності, розташованих за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад перейшло до органів місцевого самоврядування, земельна ділянка вже була продана.

При передачі земельної ділянки у власність відповідача 1 не змінювалося цільове призначення земельної ділянки, затверджене відповідно до законодавства, а саме відповідачу 1 надано у власність земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Згідно ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021 у справі № 521/20937/16-ц, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.03.2019 № 911/476/17.

Суд звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (висновки щодо алгоритму розгляду спорів викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, п.п. 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, п. 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, п. 98).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, п.п. 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, п.п. 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, п. 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, п. 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, п.п. 63, 74) та інших.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (пункти 142-144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, п. 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, п. 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, п. 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, п. 10.29)).

Обрання прокурором (позивачем) неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, п. 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, п. 76).

Заявляючи позов про усунення перешкод у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження спірними земельними ділянки, які відносяться до водного фонду, шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-962/15-21-сг від 05.03.2021 в частині надання Громадській організації садівницьке товариство «Гатне-1» у власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на них Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1» (індексні номери рішень про державну реєстрацію № 48891141, № 48891237, № 48891327, № 48891418, № 48891521, № 48891604, № 48891693, № 48900347, № 48880603, № 48890731, № 48890863, № 48890945, № 48891036 від 26.12.2022) та повернення їх з незаконного володіння Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1» прокурор стверджує, що такі земельні ділянки, а саме: з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782, знаходиться в межах урізу води та частина потрапляє в межі прибережної захисної смуги, що підтверджується висновком експерта № 1697 від 01.12.2022 та листом Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра вих. № 01-12/01 від 02.01.2023.

Разом з тим, позовні вимоги прокурора не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні, а відтак місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог Виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Золочівської сільської ради Бориспільського району до Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1», Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про усунення перешкоди у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-962/15-21-сг від 05.03.2021 в частині надання Громадській організації садівницьке товариство «Гатне-1» у власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507; усунення перешкоди у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782 шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на них Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1» (індексні номери рішень про державну реєстрацію № 48891141, № 48891237, № 48891327, № 48891418, № 48891521, № 48891604, № 48891693, № 48900347, № 48880603, № 48890731, № 48890863, № 48890945, № 48891036 від 26.12.2022); усунення перешкоди у здійсненні Золочівською сільською радою Бориспільського району права користування та розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами :04:001:4761, :04:001:4762, :04:001:4763, :04:001:4764, :04:001:4765, :04:001:4766, :04:001:4767, :04:001:4768, :04:001:4778, :04:001:4779, :04:001:4780, :04:001:4781, :04:001:4782 шляхом повернення їх з незаконного володіння Громадської організації садівницьке товариство «Гатне-1».

Пред`явлення позову від імені особи, яка вважає себе власником земельної ділянки, негаторного позову не може вважатися правильним та ефективним способом захисту.

В оскаржуваному рішенні судом наведено детальне обґрунтування цієї позиції, що обрання неправильного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові.

Висловлення словосполучення в позовних вимогах як «усунути перешкоди» жодним чином не впливає на суть позовних вимог. Усунення перешкод передбачає, що власнику певною особою чиняться перешкоди у користуванні ділянкою і він просить ці перешкоди усунути (звільнити земельну ділянку, надати вільний доступ до неї тощо).

Предметом спору в даному випадку є законність передачі у власність садівничому товариству земельних ділянок загального користування, які було передано йому за договором оренди у користування ще в 2006 році.

Єдиним доказом на підтвердження позовних вимог прокурором додано висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса» відділення Бюро у м. Києві № 1697 від 01.12.2022 за результатами проведення судової комплексної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за матеріалами кримінального провадження № 100000118 від 07.12.2021.

У п. 1 висновку експерта зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений ТОВ «Паралєль-8» не відповідає в повній мірі вимогам земельного законодавства чинного на 05.03.2021.

У п. 2 висновку експерта зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений ТОВ «Паралєль-8» за цільовим призначенням відносяться до земель сільськогосподарського призначення землі загального користування садівничого товариства (01.06.) та не потребує зміни цільового призначення.

У п. 3 висновку експерта зазначено, що проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність землі загального користування ГО СТ «Гатне-1» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, розробленим ТОВ «Паралєль-8» не відбувалось зміни цільового призначення. Діюче цільове призначення (01.06) затверджено згідно норм чинного законодавства.

Згідно п. 4 зазначеного висновку земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:4507 площею 4,0069 га частково потрапляє в межі прибережної захисної смуги р. Дніпро, що регулюється нормами Водного кодексу України та Земельним кодексом України.

Відповідно до дослідницької частини висновку експерта № 1697 річка Дніпро відноситься до категорії великих річок. Прибережна захисна смуга для відповідної категорії складає 100 метрів. На основі топографо-геодезичної зйомки, розробленої інженером-геодезистом Яцютою В.В. (сертифікат № 010375 від 14.05.2014) проведено виміри щодо відношення земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:4507 до меж прибережної захисної смуги р. Дніпро. Згідно з вимірами встановлено, що частина досліджуваної земельної ділянки знаходиться в межах урізу води та частина потрапляє в межі прибережної захисної смуги. Отже, як зазначено у дослідницькій частині висновку експерта схемою контуру зйомки та контуру прибережної захисної смуги (100 м від урізу води), відомостями координат точок повороту земельних ділянок встановлено, що частина земельної ділянки потрапляє в межі прибережної захисної смуги.

Прокурором не наведено жодного доказу на підтвердження порушення зі сторони відповідача-1 режиму використання земельних ділянок або обмежень у використанні земельних ділянок наявних прибережних засипних смуг, або наявності на цих земельних ділянках споруд, які не придатні до експлуатації, чи тих, що не відповідають встановленим режимам господарювання.

Виходячи з наявних у справі обставин, вбачається, що:

13 земельних ділянок, зазначених в позові, входять як землі загального користування садівничого товариства до складу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:1622 для ведення колективного садівництва, наданої у користування СТ «Гатне-1» за договором оренди в 2006 році.

Вказані земельні ділянки, як і ділянка з кадастровим номером :04:001:1622 для ведення колективного садівництва, ніколи не перебували у комунальній власності, відтак не можуть бути повернуті до неї, а їх передача у власність відповідача-1 не могла порушувати права Золочівської сільської ради, зважаючи на відсутність таких прав станом на дату передачі.

Вказані земельні ділянки, як і ділянка з кадастровим номером :04:001:1622 для ведення колективного садівництва, за цільовим призначенням відносяться до земель сільськогосподарського призначення землі загального користування садівничого товариства (01.06.), яке залишається незмінним з дати їх передачі у користування СТ «Гатне-1».

Земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:1622, в тому числі в частині, яку складають 13 земельних ділянок, зазначених в позові, з 2006 року використовувалася за цільовим призначенням, жодних порушень режиму її використання не виявлено.

Передача земельних ділянок загального користування у власність СТ «Гатне-1» відбувалася в порядку, передбаченому ч.4 ст.35 ЗК України, яка має імперативний характер, відтак уповноважений орган - ГУ ДЗК - правомірно передав її у власність СТ «Гатне-1», отримавши від кооперативу відповідну заяву. Зазначене право на отримання у власність саме цих земельних ділянок СТ «Гатне-1» підтверджено постановою ВП ВС в постанові від 25.06.2019 у справі №911/2701/17.

Прибережна захисна смуга навколо внутрішньої водойми, до якої прилягають окремі земельні ділянки, передані СТ «Гатне-1», встановлена у 25м, про що зазначено у Генеральному плані розширення території СТ «Гатне-1».

Обмеження у використанні частини земельних ділянок, що перебувають у межах 25м прибережної захисної смуги, визначено законом та внесено до ДЗК.

Як зазначає відповідач-1, прибережні захисні смуги використовуються для розміщення громадського пляжу та відпочинку членів СТ «Гатне-1», що не спростовано прокурором.

Відповідачем-1 суду апеляційної інстанції було надано Висновок експерта № 1852/07-2024 від 11.07.2024 за результатами проведення земельно-технічної експертизи, в якому детально досліджено всі питання, пов`язані з відведенням земельних ділянок, що є предметом спору, та дотримання законодавства про прибережні захисні смуги.

Експертом були встановлені такі обставини (стор.54-55Висновку):

1. Частина земельних ділянок, які є предметом спору, перебуває в межах 25-метрової

прибережної захисної смуги штучної водойми, яка утворилася в проміжку між 2007 та 2020р.р.

2. Земельні ділянки не перебувають в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Канівського водосховища).

3. Прибережна захисна смуга шириною 25 м навколо штучної внутрішньої водойми була затверджена у визначеному законодавством порядку Генеральним планом саме у такому розмірі.

4. Обмеження на використання земельних ділянок (безстрокові) в межах прибережної захисної смуги було враховано під час відведення земельних ділянок та зареєстровано, як обмеження у ДЗК.

5. Земельні ділянки, що частково перебувають у межах прибережної захисної штучної водойми, не передбачають можливості їх забудови чи здійснення на них садівництва. Ці ділянки є ділянками загального користування та передбачені для розміщення на них зон відпочинку (пляж, ігровий майданчик тощо), а також для розміщення на них (в тій частині, яка не перебуває в межах прибережної захисної смуги) трансформаторної підстанції та інших об`єктів загального користування СТ.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Відповідно до частини першої статті 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, як висновки судових експертів.

Частиною першою ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Враховуючи зазначене, з метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи та, зважаючи на те, що, як зазначав ЄСПЛ, участь прокурора у справі в суді на боці однієї зі сторін є обставиною, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або інша посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (Рішення Ф.В. проти Франції від 31.03.2005р.).

З огляду на викладене, клопотання відповідача-1 про прийняття нового доказу - Висновку експерта № 1852/07-2024 у справі, з урахуванням обґрунтувань неможливості його подання суду першої інстанції, колегією суддів задоволено.

Враховуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду про обрання прокурором неправильного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу обґрунтовано не досліджувались судом з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, та дійшов правильного висновку про відмову в позові.

З огляду на викладене, доводи апелянта (прокурора), викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди прокурора з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи прокурора (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 22.11.2023 у справі №911/1410/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.11.2023 у справі №911/1410/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на прокуратуру.

4. Матеріали справи №911/1410/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 10.04.2025.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун