ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.04.2025 Справа №905/153/25

Господарський суд Донецької області у складі судді Фурсової С.М., ррозглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» (84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Добровольського, будинок №32; )

про стягнення 87 502,06 гривень

без повідомлення (виклику) сторін

Р У Х С П Р А В И

До Господарського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» про стягнення 87 502,06 гривень, з яких: 13 678,56 гривень 3% річних, 73 823,50 гривень інфляційні втрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на невиконання відповідачем обов`язку щодо виплати їй, як колишньому учаснику Товариства, вартості частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция», яка була стягнута рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21. На підставі викладеного, позивач просить стягнути донараховані 3% річних та інфляційні втрати.

Дослідивши подані документи, суд прийшов до висновку, що позов подано з додержанням вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 ГПК України, і додані до нього матеріали є достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду.

За приписами частини першої пункту 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розглянувши матеріали позовної заяви, господарський суд дійшов висновку, що справу слід розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки справа не є складною, а сума позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 24.02.2025 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою встановлено сторонам строк на подання заяв по суті спору та доказів.

Суд зазначає про неможливість надсилання копії ухвали від 24.02.2025 до електронного кабінету відповідача в системі "Електронний суд" у зв`язку з його відсутністю. У зв`язку з цим копія ухвали про відкриття провадження у справі від 24.02.2025 була направлена в паперовому вигляді на поштову адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция»: 84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Добровольського, будинок №32. Зміну місцезнаходження/місця реєстрації відповідача не встановлено.

Копія ухвали, надіслана на поштову адресу відповідача повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Частинами третьою та сьомою статті 120 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Порядок вручення судових рішень визначений статтею 242 ГПК України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду.

Господарським процесуальним кодексом України не передбачено обов`язку суду повторно направляти на адреси учасників справи процесуальні документи, які раніше вже повернулись до суду з відміткою про неможливість вручення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.08.2021 у справі № 914/1191/20, від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 19.12.2022 у справі № 910/1730/22.

Факт неотримання позивачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду, у тому числі, у зв`язку із невнесенням актуалізованих відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо свого місцезнаходження.

Таким чином, судом вжито всі необхідні та можливі заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи, суд вважає, що відповідач є таким, що належним чином повідомлений про наявність даного спору.

Судом було витримано розумні терміни, які в умовах воєнного стану суд вважає достатніми для можливості реалізації відповідачем своїх процесуальних прав.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в інший спосіб своєї позиції на довів.

Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст.165 ГПК України).

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция».

Як вказує позивач, відповідач не виконав обов`язку щодо виплати їй, як колишньому учаснику Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» вартості її частки у статутному капіталі.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» про стягнення вартості частки у статутному капіталі товариства у розмірі 111764,11 гривень та 3% річних у розмірі 615,47 гривень за період з 25.12.2020 по 01.03.2021.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 встановлено наступні обставини.

14.01.1998 проведена державна реєстрація Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция».

Відповідно до п.1.1. статуту відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция», затвердженого загальними зборами учасників, протокол №1 від 20.05.2008, державна реєстрація змін до установчих документів проведено 01.09.2008, номер запису 5000500 державним реєстратором Виконавчого комітету Слов`янської міської ради Донецької області Рудницькою Ларисою Віталіївною, товариство засноване шляхом об`єднання вкладів учасників для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку на основі повного господарського розрахунку, самофінансування та самоокупності.

Згідно з п.1.2. статуту товариство є юридичною особою, має самостійний баланс, поточні та вкладні (депозитні) рахунки у банківських установах, круглу печатку, кутовий штамп з власним найменуванням, бланки, знак для товарів та послуг, іншу атрибутику юридичної особи, може від свого імені укладати договори, набувати майнові та пов`язані з ними немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем в суді, господарському суді, третейському суді.

Учасниками товариства є громадяни України: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (п. 1.5 статуту).

Статутний капітал товариства дорівнює 33200,00 гривень та складається з наступного майна: 1/5 частина будівлі Слов`янської міськепідстанції, яка розташована у АДРЕСА_2 . Майно оцінене згідно з оціночним актом (п. 6.2. статуту).

Згідно п. 6.3 статуту розподіл статутного капіталу відбувається наступним чином:

ОСОБА_2 3132,02 гривень, що становить 9,4338% статутного капіталу;

ОСОБА_1 3132,02 гривень, що становить 9,4338% статутного капіталу;

ОСОБА_3 626,42 гривень, що становить 1,8868% статутного капіталу;

ОСОБА_4 1252,84 гривень, що становить 3,7736% статутного капіталу;

ОСОБА_5 5481,31 гривень, що становить 16,51% статутного капіталу;

ОСОБА_6 3132,02 гривень, що становить 9,4338% статутного капіталу;

ОСОБА_7 2349,28 гривень, що становить 7,0761% статутного капіталу;

ОСОБА_8 4698,03 гривень, що становить 14,1507% статутного капіталу;

ОСОБА_9 6264,04 гривень, що становить 18,8676% статутного капіталу;

ОСОБА_10 - 3132,02 гривень, що становить 9,4338% статутного капіталу.

Згідно з п.11.1. статуту учасник має право вийти з товариства, повідомивши Товариство про свій вихід не пізніше ніж за один місяць до виходу.

Учасник, який виходить із товариства, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного фонду був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника, а також порядок і строки її виплати встановлюються цим статутом і законом (п. 11.2 статуту).

Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому учасник вийшов з товариства, і у строк до 12 місяців з дня виходу. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу (п. 11.3 статуту).

Пунктом 10.2. статуту передбачено, що вищим органом товариства є Загальні збори учасників.

Частка позивачки сплачена у повному обсязі шляхом передачі до статутного капіталу ТОВ «Профдезинфекция» відповідної частки нерухомого майна (частини нежитлової будівлі за адресою: м. Слов`янськ, вул.Свободи, 12), придбаного товариством покупців членів трудового колективу Слов`янської філії ДО ДКСПП «Донпрофдезінфекція» згідно з Законом України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Згідно з п.1.1 договору №2335 від 01.10.1997, укладеного між Донецьким регіональним відділенням Фонду державного майна України (продавець) та товариством покупців членів трудового колективу Слов`янської філії ДО ДКСПП «Донпрофдезінфекція» (покупець), продавець зобов`язався передати у власність покупцю державне комунальне майно, яке складається з нерухомого майна: 1/5 частки приміщення Слов`янської міськсанепідемстанції, що знаходиться в м. Слов`янську, по вулиці Свободи, №12 на земельній ділянці Слов`янської міської ради.

Згідно експертної оцінки, затвердженої наказом №1858 від 08.08.1997 Донецьким регіональним відділенням Фонду державного майна України, вартість відчужуваного цілісного майнового комплексу становить 10600 гривень (п.1.2 договору).

Відповідно до п.1.3 договору право власності на майно переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками, посвідчено державним нотаріусом Першої Слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р. 01.10.1997, зареєстровано в реєстрі за №-3-2121.

До матеріалів справи додано свідоцтво про власність реєстраційний №1886 від 25.11.1997.

06.02.2004 Товариством з обмеженою відповідальністю «Профдезінфекція» зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; форма власності: колективна; частка: 1/5; реєстраційний номер: 4646999, що також підтверджується реєстраційним посвідченням від 06.02.2004.

23.12.2019 ОСОБА_1 складено заяву, адресовану державному реєстратору та Товариству з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция», про те, що нею прийнято рішення про вихід зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция», ідентифікаційний код юридичної особи 25330313, місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 12. Також, відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» просила відповідача виплатити вартість її частки, яка визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників. Просила Товариство з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» повідомити її про вартість її частки, надати обґрунтований розрахунок та копії документів, необхідних для такого роду розрахунку, не пізніше 30 днів з дня отримання цієї заяви. Справжність підпису ОСОБА_1 на вказаній заяві засвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенко В.М. та зареєстровано в реєстрі за номером № 7130.

24.12.2019 ОСОБА_1 подала державному реєстратору заяву про вихід зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция».

28.12.2019 ОСОБА_1 надала відповідачу реквізити для здійснення безготівкового розрахунку виплати вартості її частки. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», не пізніше 24.01.2020 просила надати доступ до документів фінансової звітності, інших документів, необхідних для визначення вартості її частки.

Листом вих.№2 від 23.01.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» направило позивачу попередній розрахунок вартості її частки в ТОВ «Профдезинфекция» станом на 24.12.2019, а також копії документів для його підтвердження.

ОСОБА_1 з вказаним розрахунком не погодилась у зв`язку з чим звернулась до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Так, Рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» вартість частки у статутному капіталі ТОВ «Профдезинфекция» у розмірі 109 418,58 гривень, 3% річних в розмірі 602,38 гривень за період з 25.12.2020 по 01.03.2021, судовий збір у розмірі 2 222,36 гривень, а всього 112 243,32 гривень.

Згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Отже, ухвалене 14.11.2023 у справі №905/406/21 рішення Господарського суду Донецької області має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують, тобто факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» не виплатило ОСОБА_1 вартість частки у статутному капіталі на момент ухвалення рішення та розмір такої частки є доведеними.

На примусове виконання вказаного рішення Господарським судом Донецької області 25.12.2023 видано наказ.

17.07.2024 державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 75561799 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 25.12.2023 у справі №905/406/21.

Як вказує позивач, відповідачем на день звернення до суду жодної плати не здійснено.

На підставі вказаного позивачем заявлено до стягнення:

- нараховані на загальну суми заборгованості 112 243,32 гривень, що стягнута рішенням суду від 14.11.2023 у справі №905/406/21, інфляційні збитки - 69 720,60 гривень та 3% річних у розмірі 13 376,94 гривень за період з 02.03.2021 по 19.02.2025.

- інфляційні втрати нараховані на вартість частки у розмірі 109 418,58 гривень за період з 25.12.2020 по 01.03.2021 що становить 2 530,85 гривень;

- нараховані на суму боргу 2 530,85 гривень інфляційні збитки - 1572,05 гривень та 3% річних у розмірі 301,62 гривень за період з 02.03.2021 по 19.02.2025.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Приписами частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на момент розгляду справи виконавче провадження № 75561799 не завершено, що підтверджує невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» наказу Господарського суду Донецької області від 25.12.2023 у справі №905/406/21.

Відповідач доказів протилежного суду не надав, що підтверджує наявність заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

Щодо нарахувань інфляційних втрат на заборгованість з виплати вартості частки, підтверджену рішенням суду у справі № 905/406/21.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).

Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) боржником підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19.

Щодо визначення початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання, то у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду, висловлювала таку правову позицію.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.

Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, адже одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу.

Суд вважає за доцільне застосувати аналогію до спірних правовідносин.

Фактично Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з приводу того, що грошове зобов`язання виникає між сторонами із самого правопорушення, а не з рішення суду.

Відтак, положення частини другої статті 625 ЦК України мають застосовуватись з урахуванням вказаного вище висновку Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про його право на нарахування інфляційних втрат на суму невиплаченої частки з 01.01.2021.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок 3% річних та інфляційних втрат), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Враховуючи викладене, судом перевірено розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат та визнано його арифметично та методологічно не правильним.

Так, позивачем нараховані на загальну суми заборгованості 112 243,32 гривень, що стягнута рішенням суду від 14.11.2023 у справі №905/406/21, інфляційні збитки та 3% річних за період з 02.03.2021 є неправомірним, адже стягнуті рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 суми 3% річних в розмірі 602,38 гривень за період з 25.12.2020 по 01.03.2021, судовий збір у розмірі 2 222,36 гривень набули статусу грошового зобов`язання лише з моменту ухвалення судом такого рішення. До цього моменту у відповідача мало місце лише зобов`язання зі сплати вартості частки.

Тобто, вказані грошові суми, які стягуються відповідно до зазначеного рішення, не є сумою основного боргу, яка стягується згідно з правилами щодо виконання господарських зобов`язань, а є грошовою сумою, яка стягуються відповідно до правил про відповідальність та розподілу судових витрат за результатами розгляду спору. Тому, обов`язок ТОВ «Профдезинфекция» сплатити стягнуті рішенням суду 3% річний та судовий збір виник з дня набрання чинності рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 - з 12.12.2023.

Отже до моменту ухвалення Господарського суду Донецької області рішення від 14.11.2023 у справі №905/406/21 у позивача наявне право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат виключно на суму вартості невиплаченої частки.

Крім того, позивачем неправомірно нараховані 3% річних на суму 2 530,85 гривень (інфляційні втрати нараховані на вартість частки у розмірі 109 418,58 гривень за період з 25.12.2020 по 01.03.2021) яку позивачем самостійно визначено як заборгованість.

Однак нарахування інфляційних втрат на суму інфляційних втрат фактично узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19), яка зауважила, що у кредитора є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови).

За здійсненим господарським судом перерахунком, виконаним за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», за порушення строків виплати частки та виконання рішення Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21, в межах визначеного позивачем строку

розмір 3% річних становить 13 477,94 гривень з розрахунку:

на суму вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Профдезинфекция» у розмірі 109 418,58 гривень за період з 02.03.2021 по 19.02.2025, 3% річних 13 376,94 гривень;

на суму 3% річних 602,38 гривень, стягнутих рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 за період з 12.12.2023 по 19.02.2025, 3% річних 21,54 гривень;

на суму судового збору у розмірі 2 222,36 гривень, стягнутої рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 за період з 12.12.2023 по 19.02.2025, 3% річних 79,46 гривень;

розмір інфляційних втрат становить 73 945,36 гривень з розрахунку:

на суму вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Профдезинфекция» у розмірі 109 418,58 гривень за період з 25.12.2020 по 19.02.2025, інфляційні втрати 73 520,80 гривень;

на суму 3% річних 602,38 гривень, стягнутих рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 за період з 12.12.2023 по 19.02.2025, інфляційні втрати 90,54 гривень;

на суму судового збору у розмірі 2 222,36 гривень, стягнутої рішенням Господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/406/21 за період з 12.12.2023 по 19.02.2025, інфляційні втрати 334,02 гривень.

Частиною другою статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, а отже, позовні вимоги в цій частині задовольняються судом в заявленому розмірі.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Понесені позивачем судові витрати за розгляд справи підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як то визначено ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд зазначає, що за правилами ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позовна заява у цій справі подана в електронній формі у системі «Електронний суд». З урахуванням ціни позову та приписів чинного законодавства позивач мав сплатити судовий збір у сумі 2 422,40 гривень. Фактично за квитанцією № 15RFFK-2Y94-MREE від 19.02.2025 позивач сплатив судовий збір у сумі 3 028,00 гривень (без застосування коефіцієнту пониження).

Отже, позивач надмірно сплатив 605,60 гривень.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»).

Відтак судовий збір в розмірі 605,60 гривень може бути повернуто з Державного бюджету України за відповідним клопотанням особи, яка його сплатила.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 гривень та понесені позивачем поштові витрати в сумі 44,00 гривень за виконання вимог процесуального законодавства що направлення позовної заяви з додатками відповідачу, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 185, 191, 252, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» про стягнення 87 502,06 гривень, з яких: 13 678,56 гривень 3% річних, 73 823,50 гривень інфляційні втрати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» (84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Добровольського, будинок №32; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 13 477,94 гривень 3% річних, 73 823,50 гривень інфляційних втрат, а також 2 416,85 гривень судового збору, 43,90 гривень поштових витрат.

В частині стягнення 200,62 гривень 3% річних відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Рішення складено та підписано 16.04.2025.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекция» (84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Добровольського, будинок №32; )

Суддя С.М. Фурсова