ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" квітня 2025 р. Cправа № 902/1292/24

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю секретаря судового засідання Литвиненко О.Р.,

представниці позивача - Пенькас В.М.,

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: Приватно-орендного підприємства "Весна" (вул. Миру, буд. 34, с. Долиняни, Могилів-Подільський район, Вінницька область, 23415)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (вул. Острозького, 39, м. Вінниця, 21009)

про стягнення 1124272,78 грн,

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Приватно-орендного підприємства "Весна" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" 1750178,17 грн.

Ухвалою суду від 23.12.2024 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/1292/24 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.01.2025 об 11:30 год.

Під час підготовчого провадження у справі, строк якого ухвалою від 10.02.2025 продовжено на 30 днів в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України, вчинено ряд процесуальних дій:

- учасники справи скористалися правом на подання заяв по суті спору: відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 56-111, т. 2), позивачем - відповідь на відзив (а.с. 113-141, т. 2);

- протокольною ухвалою від 18.02.2025 в порядку ст. 46 ГПК України судом прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх. №01-34/1094/25 від 03.02.2025), внаслідок чого ціна позову склала 1124272,78 грн, з яких: 703253,35 грн - основного боргу; 103865,87 грн - пені та 317153,56 грн - інфляційних втрат.

Крім того, відповідачем подано заяву про долучення до матеріалів справи доказів часткового погашення заборгованості (а.с. 155-180, т. 2), позивачем - заяву про долучення банківських виписок про рух коштів по рахунку ПОП "Весна" (а.с. 196-203, т. 2).

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито таку стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 11.03.2025, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі від 18.02.2025.

За результатами слухання справи 11.03.2025, внаслідок задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з метою мирного врегулювання спору (вх. №01-34/2526/25 від 11.03.2025), розгляд справи по суті відкладено на 03.04.2025 о 10:00 год., про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

На визначений час у судове засідання 03.04.2025 з`явилася представниця позивача, яка заявлений позов підтримала в повному обсязі, з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог. Повідомлений належним чином відповідач (шляхом доставки ухвали від 12.03.2025 до Електронного кабінету ЄСІТС, про що в матеріалах справи міститься відповідна довідка) правом участі у судовому засіданні не скористався.

В обґрунтування заявленого позову позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договорами поставки №02-Я/22 від 25.07.2022 та №08-П/22 від 10.08.2022 в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого Приватно-орендним підприємством "Весна" заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" 1750178,17 грн, з яких: 703253,35 грн - основного боргу; 592942,22 грн - пені та 453982,6 грн - інфляційних втрат.

У відзиві на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" визнає факт наявності договірних відносин з позивачем, а також основний борг в сумі 659 067,38 грн; пеню в сумі 119 618,89 грн та інфляційні втрати в сумі 84 107,83 грн. Поряд з цим відповідач заперечує правильність визначення позивачем строків початку виникнення зобов`язань за договорами поставки, просить зменшити розмір пені та інфляційних втрат на 50%.

У відповіді на відзив Приватно-орендне підприємство "Весна" акцентує увагу на таке.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19 встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.

Оскільки умови укладеного сторонами договору свідчать про встановлення сторонами іншого (більшого), ніж передбачено чинним законодавством (частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України) періоду нарахування пені за порушення умов договору, позивач вважає, що нарахування пені за період понад 6 місяців є законним.

Крім того, Приватно-орендне підприємство "Весна" заперечило надходження коштів від відповідача за платіжним дорученням №115 від 07.02.2024 в сумі 43 326,35 грн та, заперечуючи можливість зменшення розміру штрафних санкцій, просило врахувати ту обставину, що відповідач не виконує свої зобов`язання понад 2 роки, такі дії призводять до нанесення значних збитків для підприємства.

Поряд з цим згодом у судовому засіданні представниця позивача підтвердила факт надходження проплати за платіжним дорученням №115 від 07.02.2024 в сумі 43 326,35 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

25.07.2022 між Приватно-орендним підприємством "Весна" (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (Покупець, відповідач) укладено Договір поставки №02-Я/22 (Договір 1), згідно із п. 1.1. якого за даним Договором Постачальник зобов`язується передати у встановлений Договором термін Товар у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Поставка Товару за Договором здійснюється на умовах та в пункті, що вказані у Специфікації/Специфікаціях (надалі по тексту - пункт поставки Товару) (п. 3.2. Договору 1).

Відповідно до п. 4.3. Договору 1 оплата здійснюється згідно виставлених рахунків, протягом 3 (трьох) банківських днів, якщо умовами Специфікації не передбачений інший порядок оплати.

Пунктом 6.2. Договору сторони погодили, що у випадку прострочення здійснення оплати (повної чи часткової) за Товар Покупець зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого вчасно Товару за кожний день такого прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 30 червня 2023 р., а в частині розрахунків та поставки Товару - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1. Договору 1).

Відповідно до Специфікації №1 від 25.07.2022 до Договору 1 сторони погодили поставку ячменю урожаю 2022 р. ДСТУ 3769-98 Код УКТЗЕД (1003 90 00 00) кількістю 150 тон +/- 10%, вартістю 735 000,75 грн +/- 10% в т.ч. ПДВ (14%) - 90 263,25 грн. Оплата: 86% - по факту завантаження авто, 14% - по факту реєстрації податкової накладної. Строк поставки: до 15.08.2022.

Згідно із Специфікацією №2 від 02.08.2022 до Договору 1 сторони погодили поставку того ж Товару, однаковою вартістю та на тих же умовах оплати, що й у Специфікації №1, визначивши строк поставки до 25.08.2022.

За умовами Специфікації №3 від 17.08.2022 до Договору 1 сторони погодили поставку того ж Товару, однаковою вартістю та на тих же умовах оплати, що й у Специфікації №2, визначивши строк поставки до 26.08.2022.

На виконання умов Договору 1 позивач здійснив поставку відповідачу обумовленого Товару на загальну суму 2 112 002 грн, що підтверджується:

- видатковою накладною №16 від 29.07.2022 на суму 110 250 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №17 від 01.08.2022 на суму 352 800 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №18 від 02.08.2022 на суму 326 732 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №19 від 03.08.2022 на суму 577 220 грн з ПДВ;

- видатковою накладною № 24 від 22.08.2022 на суму 745 000 грн з ПДВ.

Окрім того, 10.08.2022 між Приватно-орендним підприємством "Весна" (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (Покупець, відповідач) укладено Договір поставки №08-П/22 (Договір 2), відповідно до п. 1.1. якого за даним Договором Постачальник зобов`язується передати у встановлений Договором термін Товар у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Умови Договору 2 щодо поставки, оплати та нарахування пені (п.п. 3.2., 4.3., 6.2.) є аналогічними умовам Договору 1.

Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 30 червня 2023 р., а в частині розрахунків та поставки Товару - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1. Договору 2).

Відповідно до Специфікації №1 від 10.08.2022 до Договору 2 сторони погодили поставку пшениці урожаю 2022 р. ДСТУ 3768-2010 Код УКТЗЕД (1001 99 00 00) кількістю 400 тон +/- 10% вартістю 2 080 000 грн +/- 10% в т.ч. ПДВ (14%) - 255 440 грн. Оплата: 86% - по факту завантаження авто, 14% - по факту реєстрації податкової накладної. Строк поставки: до 19.08.2022.

На виконання умов Договору 2 позивач здійснив поставку відповідачу обумовленого Товару на загальну суму 4 044 319,29 грн, що підтверджується:

- видатковою накладною №20 від 15.08.2022 на суму 894 399,31 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №21 від 16.08.2022 на суму 519 999,6 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №23 від 19.08.2022 на суму 519 999,6 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №25 від 23.08.2022 на суму 119 599,91 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №36 від 26.10.2022 на суму 1 638 960,66 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №37 від 26.10.2022 на суму 50 040,02 грн з ПДВ;

- видатковою накладною №38 від 09.11.2022 на суму 301 320,19 грн з ПДВ.

Окрім того, факт поставки за Договором 1 та за Договором 2 підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними та відповідачем не заперечується.

Відповідач, в свою чергу, вартість поставленого Товару оплатив частково:

- в сумі 1 950 483,75 грн за Договором 1 (що підтверджується відповідними платіжними документами - а.с. 183, 185, 186, 189, 190, 191, 192, т. 2, а також банківськими виписками по рахунку позивача - а.с. 197-203, т. 2);

- в сумі 3 546 770,16 грн за Договором 2 (що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача - а.с. 117, 134, 141, 156, 177, 194, 195, 196, т. 1 та платіжними документами - а.с. 187, т. 2, а також обопільно підписаним та скріпленим печатками сторін актом звірки взаємних розрахунків за період: 01.09.2022 - 23.08.2023).

Отже, непогашеною залишається вартість поставленого ячменю за Договором 1 в сумі 161 518,25 грн (за видатковими накладними: №17 від 01.08.2022; №19 від 03.08.2022; №24 від 22.08.2022) та вартість поставленої пшениці за Договором 2 в сумі 497 549,13 грн (за видатковими накладними: №21 від 16.08.2022, №25 від 23.08.2022, №36 від 26.10.2022, №37 від 26.10.2022, №38 від 09.11.2022), що і слугувало підставою для звернення Приватно-орендного підприємства "Весна" із відповідним позовом до суду.

З урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог, Приватно-орендне підприємство "Весна" просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" 703253,35 грн - основного боргу; 103865,87 грн - пені та 317153,56 грн - інфляційних втрат.

З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.

Враховуючи укладені між сторонами Договори поставки №02-Я/22 від 25.07.2022 та №08-П/22 від 10.08.2022 правовідносини між сторонами в цій частині підпадають під правове врегулювання положеннями глави 54 Цивільного кодексу України (ЦК України).

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України (ГК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Факт поставки відповідачу Товару за договорами підтверджено належними первинними документами - видатковими та товарно-транспортними накладними.

Як уже зазначалося судом, зобов`язання мають виконуватися у строк (термін) визначений законом або договором.

За умовами п. 4.3. Договору 1 та Договору 2 визначено, що оплата здійснюється згідно виставлених рахунків, протягом 3 (трьох) банківських днів, якщо умовами Специфікації не передбачений інший порядок оплати. Поряд із цим умовами Специфікацій до Договору 1 та Договору 2 визначено оплату Товару: 86% - по факту завантаження авто, 14% - по факту реєстрації податкової накладної.

Водночас враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів надсилання рахунків, а також погодження здійснення розрахунків у певному відсотковому відношенні у залежності від факту завантаження автомобіля та оплати залишкової вартості товару після реєстрації податкових накладних, на переконання суду, вказує на те, що сторони у договорах не встановили строк (термін) виконання зобов`язання у розумінні положень ст.251 Цивільного кодексу України. Адже час завантаження авто та реєстрація податкової накладної за своїми визначеннями не є ані строком, ані терміном, що наведені у ст.251 ЦК України.

А тому за загальним правилом до даних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, з урахуванням приписів ст. 692 ЦК України обов`язок відповідача оплатити вартість Товару за договорами поставки виник за фактом його отримання, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання має місце з наступного дня від дати кожної неоплаченої видаткової накладної.

Як встановлено судом, вартість неоплаченого Товару з урахуванням здійснених відповідачем проплат за Договором 1 становить 161 518,25 грн (2 112 002 грн - 1 950 483,75 грн = 161 518,25 грн), а за Договором 2 - 497 549,13 грн (4 044 319,29 грн - 3 546 770,16 грн = 497 549,13 грн).

Отже, загалом основний борг є обґрунтованим в сумі 659 067,38 грн (161 518,25 грн + 497 549,13 грн = 659 067,38 грн) та позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню у визначеній судом сумі. Оскільки позивачем заявлено основний борг у розмірі 703 253,35 грн, тому у його стягненні в сумі 44 185,97 грн слід відмовити, як у заявленому безпідставно.

Окрім основного боргу, Приватно-орендним підприємством "Весна" заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" 103865,87 грн - пені та 317153,56 грн - інфляційних втрат.

Як встановлено фактичними обставинами справи, відповідач є боржником, що прострочив, позаяк не здійснив остаточний розрахунок за фактом отримання Товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6.2. Договору 1 та Договору 2 сторони погодили, що у випадку прострочення здійснення оплати (повної чи часткової) за Товар Покупець зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого вчасно Товару за кожний день такого прострочення.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом, враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, якими обмежено нарахування пені шестимісячним строком, однак відповідно до п. 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 по всій території України було введено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який скасовано з 01.07.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Отже, строки нарахування пені, які встановлені у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, є продовженими на період дії карантину, тобто кінцевою датою нарахування пені є 30.06.2023.

Здійснивши перерахунок пені та інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" за кожною видатковою накладною (розрахунок додається), судом встановлено, що нарахована позивачем пеня в розмірі 103 865,87 грн перебуває в межах розрахунку суду, поряд з цим обґрунтованість нарахування інфляційних втрат підтверджується в розмірі 98 215,68 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню судом повністю в сумі 103 865,87 грн, в частині інфляційних втрат в розмірі 98 215,68 грн. Оскільки Приватно-орендним підприємством "Весна" заявлено інфляційні втрати у більшому розмірі (317153,56 грн), тому у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" 218 937,88 грн інфляційних втрат слід відмовити як заявлених безпідставно.

При частковому визнанні відповідачем позову, суд враховує такі приписи процесуального законодавства.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із ст. 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник в повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відзив, у якому викладено заяву про часткове визнання позову в порядку ст. 46 ГПК України, підписано представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" - адвокатом Пинзарем І.В., право якого на вчинення відповідної процесуальної дії не обмежено за довіреністю від 03.01.2025, суд приймає визнання позову лише в частині визначених судом обґрунтованими позовних вимог, що відповідає фактичним обставинам справи з урахуванням наявних доказів, не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, а саме в частині 659 067,38 грн - основного боргу; 103 865,87 грн - пені та 84 107,83 грн - інфляційних втрат.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені та інфляційних втрат, суд враховує, що в силу приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Основною метою інституту неустойки є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Правовий висновок, що пеня не може бути непомірним тягарем боржникові і джерелом отримання додаткових прибутків кредиторові підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відповідно до постанови від 08.04.2020 у справі №924/570/19.

У даному спірному випадку сума пені не може визнаватися неспівмірною із основним боргом та не виправданим додатковим прибутком для прзивача, тому її зменшення не забезпечує балансу інтересів обох сторін, а лише відповідача. Водночас слушними є доводи позивача, що відповідач не виконував свої грошові зобов`язання понад 2 роки, відтак суд дійшов висновку про необгрунтованість такого клопотання.

Водночас суд зауважує про необґрунтоване ототожнення відповідачем інфляційних втрат із штрафними санкціями, позаяк інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Тому така складова заборгованості не підлягає зменшенню судом в порядку ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (ч.1 ст. 75 ГПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, скористатись іншими процесуальними правами.

Згідно із ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості відповідача перед позивачем слідує з умов укладених між сторонами договорів поставки, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з урахуванням мотивів щодо підтвердження основного боргу у меншому розмірі, а також неправильного обрахунку інфляційних втрат.

Зважаючи на наведене вище та на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі з розподілом витрат на сплату судового збору за правилами ч. 1 ст. 130, п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма міститься в частині 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

В даному випадку відповідачем позов визнаний частково до початку розгляду справи по суті, тому позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету 50 % сплаченого судового збору пропорційно сумі визнаних відповідачем вимог, які визначено судом обґрунтованими, а саме в сумі 6352,81 грн на підставі ухвали суду. Водночас витрати на сплату судового збору в сумі 6 564,42 грн покладаються на відповідача, а в сумі 3 946,86 грн (пропорційно сумі позовних вимог, які заявлено безпідставно) залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 2, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 183, 185, 191, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (вул. Острозького, 39, м. Вінниця, 21009, ) на користь Приватно-орендного підприємства "Весна" (вул. Миру, буд. 34, с. Долиняни, Могилів-Подільський район, Вінницька область, 23415, ) 659 067,38 грн - основного боргу; 98 215,68 грн - інфляційних втрат; 103 865,87 грн - пені та 6 564,42 грн - витрат на сплату судового збору.

3. У стягненні з відповідача 44 185,97 грн - основного боргу та 218 937,88 грн - інфляційних втрат відмовити, у зв`язку з чим витрати на сплату судового збору в сумі 3 946,86 грн залишити за позивачем.

4. Згідно із приписами ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Відповідно до положень ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи до Електронних кабінетів ЄСІТС.

Повне рішення складено 14 квітня 2025 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи.