ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2025 р. Справа№ 910/7352/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022

та Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023

у справі № 910/7352/22 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кріденс" (далі - позивач; ТОВ "Кріденс"; апелянт-2; скаржник-2) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" (надалі - відповідач; ТОВ "Перемога Воркінг"; апелянт-1; скаржник-1) про стягнення 5 581 367,03 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2022 відкрито провадження у справі № 910/7352/22.

04.10.2022 від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову.

У судовому засіданні 06.10.2022 Господарський суд міста Києва ухвалив задовольнити заяву позивача про зміну предмета позову, згідно якої сума позовних вимог становить 5 473 828,23 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Перемога Воркінг" на користь ТОВ «Кріденс" заборгованість зі сплати орендної плати - 4 143 911 грн 12 коп., пені - 16 005 грн 62 коп., 3% річних - 7 625 грн 92 коп. та судовий збір - 62 513 грн 14 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення у цій справі місцевий господарський суд вказав, що відсутність з боку орендодавця актів щодо оренди приміщення та наданих послуг не звільняє орендаря від обов`язку здійснити орендні та інші платежі, оскільки відповідно до акту приймання-передачі приміщення, відповідач володів майном та не повернув його у відповідності до умов договору. Здійснивши власний розрахунок орендної плати за період з лютого 2022 року по липень 2022 року, суд визначив, що розмір орендної плати становить 4 143 911,12 грн. Тому, враховуючи, що відповідач не заперечував наявність заборгованості за квітень 2021 року у розмірі 200 826,82 грн, що підтверджується листами та відзивом на позовну заяву, загальна сума заборгованості з орендної плати за спірний період складає 4 143 911,12 грн та є такою, що підлягає задоволенню. Стосовно заборгованості зі сплати операційних витрат у розмірі 585 266,64 грн, то суд 1-ої інстанції дійшов висновку про відмову у позові в цій частині, оскільки надання останніх не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 74, 76 ГПК України.

Також суд першої інстанції зазначив, що окрім суми основної заборгованості позивачем було заявлено до стягнення 408 896,24 грн пені та 35 570,96 грн 3% річних.

Враховуючи, що дію карантину було продовжено до 31 грудня 2022 року, суд в межах шестимісячного строку, а саме з 29.04.2021 вважав за можливе нарахувати пеню на суму заборгованості у розмірі 200 826,82 грн, яка за розрахунком суду становить 16 005,62 грн (нарахованої в межах шести місяців). З цих підстав судом відхилено заяву відповідача про застосування строків позовної давності в частині нарахованої пені по рахунку СФ-0000744 від 02.04.2021.

Водночас, зважаючи на факт введення на території України з 24.02.2022 воєнного стану, який на теперішній час не припинено (продовжено на підставі відповідних Указів Президента України), а також те, що зазначені форс-мажорні обставини підтверджено відповідним рішенням ТПП України, беручи до уваги триваючу дію форс-мажорних обставин, безпідставними є позовні вимоги про стягнення пені за період з лютого 2022 року по серпень 2022 року.

Крім того, місцевим господарським судом стягнуто 3% річних на суму заборгованості у розмірі 200 826,82 грн, яка за його розрахунком становить 7 625,92 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс" про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 170,24 грн. В іншій частині заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс" про розподіл судових витрат відмовлено.

В додатковому рішенні суд висновувався, що оскільки рішенням суду у справі №910/7352/22 позов задоволено частково, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому сума, яка підлягає до стягнення з відповідача становить 28 170,24 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 в частині задоволених позовних вимог та скасувати частково додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат відповідно.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з: порушенням норм процесуального права; неправильним застосування норм матеріального права; невідповідністю висновків суду, обставинам справи.

Апелянт-1 зазначає, що безпосередньо в судовому засіданні 08.12.2022 Господарський суд міста Києва дослідив лише електронний доказ - дані сайту finance.ua, під час дослідження якого було встановлено відсутність опублікованих на сайті finance.ua даних щодо курсу купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку на дату виставлення доданих до позовної заяви рахунків за березень-липень 2022 року, а також на 10 число березня-липня 2022 року. Втім інші наявні в матеріалах справи докази судом в судовому засіданні не досліджувалися.

Також скаржник-1 вказує, що суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінку поданим відповідачем доказам неможливості використання орендованого приміщення за визначеним в договорі цільовим призначенням: листам суборендарів відповідача, публікаціям (kyivcity.gov.ua) про події в м. Києві з 24.02.2022 по липень 2022 року, наказу відповідача про простій. Крім того, всупереч положенням чинного господарсько-процесуального законодавства України місцевий господарський суд не надав оцінку сертифікату № 3100-22-0840 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 15.09.2022 вих. № 264/05-4, яким Торгово-промислова палата України засвідчила відповідачу форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія російської федерації проти України, що стала підставою введення воєнного стану, щодо обов`язку використовувати приміщення за цільовим призначенням (що являє собою частину нежилих приміщень групи приміщень з № 1 по № 8, групи приміщень № 51 А (6 поверх, літ. Д) та нежитлових приміщень з № 1 по № 9, групи приміщень № 51 Б (6 поверх, літ. Д), площею 1 132 м.кв., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36) у термін з 28.02.2022 за договором оренди № 01/20 від 26.11.2020, укладеним з позивачем. В оскаржуваному рішенні без надання відповідної оцінки зазначеному доказу суд першої інстанції лише звернув увагу на те, що долучений до заперечення сертифікат № 3100-22-0840 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за вих. № 264/05-4 був датований лише 15.09.2022.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що зі змісту листа від 17.06.2022 вих. № 17-06 не вбачається, що підставою для розірвання договору слугує п. 5.4 договору, апелянт-1 зазначає, що п. 5.4.6 договору не містить вимог до формулювання повідомлення про розірвання договору у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин та необхідності посилання на відповідний пункт договору як на підставу розірвання договору.

Апелянт-1 зазначив й те, що місцевий господарський суд порушив право учасників справи на виступ з промовами (заключним словом) у судових дебатах.

Окрім цього, відповідач зауважив, що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 1 ст. 759 та ч. 2 ст. 762 ЦК України, а саме: суд не дослідив відсутність первинних документів, що підтверджують здійснення сторонами господарської операції з володіння та користування приміщенням. За твердженням скаржника-1, місцевий господарський суд, встановивши наявність форс-мажорних обставин, що унеможливили використання приміщення, не застосував до спірних правовідносин ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" також вказувало на неможливості виконання ним обов`язку зі сплати орендної плати в гривні до виконання обов`язку позивача визначити суму орендної плати в гривні, що підлягає оплаті відповідачем, на день виставлення рахунку оплати орендної плати. З огляду на умови договору, скаржник-1 зазначив, що взяття судом за основу ставки по курсу НБУ для розрахунку орендної плати є порушенням ч. 2 ст. 533 ЦК України. В наведеному апелянт-1 наголосив, що виставлення рахунків на оплату лежить на позивачеві та безпідставно був покладений судом першої інстанції на відповідача.

Скаржник-1 також зазначив, що суд першої інстанції невірно визначив, що порядок надсилання листа № 17-06 від 17.06.2022 на електронну пошту позивача не був передбачений сторонами.

Апеляційна скарга в частині оскарження додаткового рішення суду від 09.01.2023 обґрунтована тим, що з огляду на незаконність основного рішення, витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 28 170,24 грн не підлягають стягненню з відповідача.

16.03.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині - без змін.

Зокрема, позивач вказує, що суд першої інстанції дослідив увесь обсяг наданих доказів у справі, з урахуванням наданих позивачем пояснень стосовно застосування відомостей сайту .ua.

Також, стосовно сертифікату ТПП України від 15.09.2022 № 3100-22-0840, позивач зазначив, що вказаний сертифікат не може бути беззаперечним доказом наявності форс-мажорних обставин, і вказаним сертифікатом не враховувались усі обставини, зокрема знаходження/зберігання речей у орендованому відповідачем приміщенні, передача відповідачем приміщень у суборенду, а добровільна відмова відповідача від провадження господарської діяльності у приміщеннях жодним чином не свідчить про: настання форс-мажорних обставин; можливе припинення договорів суборенди; відсутність у відповідача коштів.

Додатково позивач вказував, що відповідно до акта приймання - передачі приміщення від 01.12.20202 позивач передав відповідачу приміщення, і згідно п. 6 вказаного акту, останній є підставою для нарахування орендної плати, а оскільки приміщення не повертались з оренди відповідачем за актом, - вони перебувають у володінні та користування відповідача. В свою чергу, відповідач не довів існування обставин, що є підставою для звільнення від сплати орендної плати.

Також, позивач наголошував, що:

- оскільки на момент виникнення у відповідача обов`язку зі сплати орендної плати за звітний місяць (п. 3.4.5 договору оренди) акт щодо оренди приміщення та наданих послуг за такий місяць ще навіть не складався (п. 3.2.2 договору оренди), а тому наявність/відсутність акта щодо оренди приміщення та послуг жодного відношення до обов`язку відповідача зі сплати орендної плати за договором оренди не має;

- підстава для нарахування орендної плати за договором оренди - не відпала, договір між сторонами не припинявся та приміщення позивачу не передавались;

- акт та виставлені позивачем рахунки - фактури за договором оренди за спірний період містять відомості про учасників, зміст та обсяг господарської операції оренди, дати складання документів, підписи сторін, у зв`язку з чим відсутні підстави для невизнання такої господарської операції;

- твердження відповідача про неотримання рахунків та відсутність в матеріалах справи актів щодо оренди приміщення та послуг, як підстави для несплати платежів за договором оренди, не є обґрунтованими та є недобросовісною спробою відповідача в односторонньому порядку відмовитись від виконання своїх зобов`язань по сплаті орендної плати, в той час, коли зустрічні зобов`язання позивача по передачі об`єкта оренди у користування виконані належним чином;

- лист відповідача № 17-06 від 17.06.2022 не був надісланий у встановлений договором спосіб (одним із способів, визначеним п. 7.5.1 договору оренди), відповідно, оригінал такого листа позивачем не отримувався, а надсилання такого листа електронною поштою - договором не передбачено, а зміст вказаного листа свідчить лише про бажання відповідача розірвати договір за згодою сторін, та не спричиняє наслідків, передбачених п. 5.4.6 договору оренди.

Крім того, згідно позиції позивача, апеляційна скарга відповідача в частині оскарження рішення є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а тому й вимоги про скасування додаткового рішення і перерозподілу судових витрат в цій частині задоволенню також не підлягають.

Також не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось й Товариство з обмеженою відповідальністю «Кріденс", в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс" та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована необґрунтованістю та незаконністю оскаржуваного рішення.

Апелянт-2 акцентує, що: суд першої інстанції не дослідив доказ щодо курсу купівлі долара США згідно з даними сайту finance.ua, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин; офіційний курс НБУ гривні до долара США не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на узгоджені між сторонами умови договору; суд першої інстанції помилково застосував шестимісячне обмеження щодо нарахування пені, оскільки п. 5.1.1. договору сторони передбачили, що нарахування пені здійснюється від суми простроченого зобов`язання за кожен календарний день прострочення; висновки суду щодо звільнення відповідача від відповідальності у зв`язку із наявністю форс-мажорних обставин не відповідають обставинам справи; суд першої інстанції не обґрунтував відмову у задоволенні вимог про стягнення експлуатаційних витрат та безпідставно відмовив у задоволенні вимог про стягнення операційних витрат.

Позивач також зауважує, що жодні твердження відповідача про те, що його діяльність у приміщеннях не ведеться з 24.02.2022 не відповідають фактичним обставинам справи.

До апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому ТОВ "Перемога Воркінг" просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» залишити без змін.

Відповідач наголошував, що сторонами у договорі (п.п. 3.4.2, 3.4.3, 3.4.4, 3.5.3) було визначено доларовий еквівалент орендної плати та операційних витрат, а договір містить єдиний та безальтернативний порядок визначення суми орендної плати та операційних витрат, що підлягає сплаті у гривнях: за курсом купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку (курс купівлі долара США визначається відповідно до даних сайту finance.ua), на день виставлення орендодавцем відповідного рахунку. Таким чином, твердження позивача про необхідність визначення гривневого еквіваленту орендної плати та операційних витрат за курсом купівлі долара США, визначеному на сайті finance.ua на дату подання заяви про зміну предмету позову, а не на дату виставлення позивачем відповідних рахунків, на думку відповідача, є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому, електронний доказ (дані сайту finance.ua) було досліджено судом першої інстанції та встановлено наявність опублікованих даних щодо курсу купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку з кінця липня 2022 року, в т.ч. на дату заяви позивача про зміну предмета позову, а також відсутність опублікованих на сайті finance.ua даних щодо курсу купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку на дату виставлення рахунків - фактур за березень-липень 2022 року та на 10 число березня-липня 2022 року.

Крім того, відповідач має переконання, що місцевим господарським судом обґрунтовано застосовано ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо вимог позивача про стягнення пені.

Також, відповідач вказував, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про звільнення відповідача від відповідальності за договором оренди у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, адже доказів використання приміщення у спірний період матеріали справи не містять. Використання відповідачем інших об`єктів нерухомості у своїй діяльності не має відношення до предмета спору, а також суд обґрунтовано відмовив у стягненні операційних витрат, оскільки відсутність зі сторони орендодавця актів щодо оренди приміщення та послуг свідчить про ненадання як операційних витрат, так і експлуатаційних послуг.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 у справі № 910/7352/22 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 скасовано частково, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 скасовано частково, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» про розподіл судових витрат відмовлено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" 93 769,71 грн судового збору за подачу апеляційної скарги. Витрати зі сплати судового збору за подачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Кріденс» апеляційної скарги покладено на заявника.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2023 касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс" задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 у справі № 910/7352/22 скасовано. Справу № 910/7352/22 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Відправляючи справу № 910/7352/22 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у своїй постанові від 24.10.2023, серед іншого, вказав, що:

«Звертаючись з позовом у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Кріденс", окрім іншого, просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" заборгованість з орендної плати, яка утворилась за квітень 2021 року та за період з лютого 2022 року по липень 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати, заборгованості зі сплати експлуатаційних та операційних витрат за період з лютого 2022 року по липень 2022 року та нарахованих на цю заборгованість розмір пені та 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, зокрема й про те, що: Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" підлягає звільненню від орендної плати та сплати експлуатаційних та операційних витрат за весь час неможливості використання орендованого майна, починаючи з 24.02.2022 по 27.06.2022 на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України; неправомірністю нарахування позивачем орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за період з 28.06.2022 (частину червня 2022 року) по липень 2022 року, у зв`язку з використанням відповідачем права на односторонню відмову від Договору, який є розірваним з 28.06.2022; фактичної оплати заборгованості з орендної плати, сплати експлуатаційних та операційних витрат за 23 дні лютого 2022 року; необґрунтованості нарахування позивачем пені та 3% річних за період з 24.02.2022 по 03.08.2022.

Однак, такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними, з огляду на таке.

Із оскаржуваної постанови вбачається, що роблячи висновок про звільнення Орендаря від сплати орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України суд апеляційної інстанції, окрім іншого, керувався тим, що: «позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичного користування як відповідачем, так і його суборендарями, орендованого приміщення за період з 24 лютого 2022 по червень 2022 року» та наявністю форс-мажорних обставин».

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.8-6.10 постанови від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 виклала наступні висновки щодо застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України:

- наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає;

- обставини, зазначені у нормі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними;

- відсутність у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, що унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин й засобів їх підтвердження, - свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Верховний Суд у пунктах 5.9-5.11 постанови від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20 зазначив, що: «Для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

У такий спосіб підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21.

Таким чином, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо».

Отже, Верховний Суд у зазначеній постанові від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20 виснував про те, що саме наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини, при застосуванні частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Водночас, усупереч вказаним висновкам Верховного Суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові такий обов`язок поклав на Орендодавця (наймодавця), а не на Орендаря (наймача).

Суд зазначає, що позивач як у судах першої та апеляційної інстанцій послідовно наводив аргументи про те, що наявні у справі докази свідчать про використання орендованого приміщення як Орендарем, так і суборендарями.

Так, позивач зазначав, зокрема, те, що листи суборендарів датовані березнем-квітнем 2022 року, що свідчить про те, що принаймні у березні та квітні 2022 року орендовані приміщення суборендарями використовувались.

Також позивач зазначав, що Орендар продовжував користуватись орендованими приміщеннями у спірний період, мав можливість бути допущеним до приміщень, знаходитись у ньому, речі відповідача знаходились в орендованих приміщеннях, про що свідчить наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" від 27.06.2022 № 1/6 (про звільнення приміщення від розміщеного у ньому майна Орендаря), лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" від 31.08.2022 № 31-08-1, до якого було додано лист від 17.06.2022 № 17-06 та підписаний Орендарем акт приймання-передачі приміщення від 27.06.2022.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, у порушення вищевказаних процесуальних норм, не містить як мотивів відхилення відповідних аргументів позивача, так і вирішення питання чи мали місце, чи ні обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення позивача.

Оскаржувана постанова свідчить про те, що оцінка доказів у справі здійснювалась судом апеляційної інстанції виключно в площині вимог та заперечень відповідача, що є порушенням принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Окрім викладеного, Суд вважає за необхідне зазначити, що беручи до уваги листи від 15.03.2022, 03.03.2022, 26.02.2022, 26.02.2022, 14.03.2022, 05.04.2022, 28.02.2022, в яких суборендарі повідомили відповідача про неможливість використовувати орендовані приміщення, як докази неможливості використання відповідачем орендованого приміщення за Договором з 24.02.2022 по червень 2022 року, судом апеляційної інстанції не досліджено питання кількості всіх суборендарів Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" в орендованому приміщенні за Договором відповідно до реєстру договорів суборенди, наданого відповідачем (т. 1, а.с. 69-71), переліку тих суборендарів, які відповідними листами повідомили відповідача про неможливість використовувати орендовані приміщення. Тобто, судом апеляційної інстанції не досліджено питання чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи (пункт 2 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України), зокрема чи підтверджують/спростовують такі дані доводи відповідача щодо неможливості використання ним орендованого приміщення за Договором з 24.02.2022 по червень 2022 року.

До того ж судом апеляційної інстанції не досліджено питання щодо наявності/відсутності факту використання/невикористання суборендарями Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" орендованими приміщеннями за Договором, адже не дослідження цих питань, в свою чергу, унеможливлює використання Орендарем Приміщення для розміщення (розташування) в ньому офісів (кабінетів), які необхідні для здійснення діяльності, пов`язаної з виконанням обов`язків, передбачених установчими документами Орендаря (пункт 1.6.2 Договору).

Також враховуючи неможливість використання відповідачем орендованого приміщення за Договором з 24.02.2022 по червень 2022 року, суд апеляційної інстанції послався на наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", відповідно до якого вся територія міста Києва з 24.02.2022 по 30.04.2022 була визначена територією активних бойових дій. Однак, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить будь-яких мотивів неможливості використання відповідачем орендованого приміщення за Договором після 30.04.2022 (з 01.05.2022 по червень 2022 року), після закінчення ведення активних бойових дій на відповідній території.

Суд також зазначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить мотивів щодо того, яка саме інформація, що міститься у публікаціях на офіційному порталі Київської міської державної адміністрації про події у м. Києві з 24.02.2022 по липень 2022 року слугувала підставою для висновку суду апеляційної інстанції про підтвердження такими публікаціями настання обставин, що не залежали від волі відповідача та унеможливлювали використання ним орендованого приміщення за визначеним у Договорі цільовим призначенням.

Крім того, враховуючи неможливість використання відповідачем орендованого приміщення за Договором з 24.02.2022 по червень 2022 року суд апеляційної інстанції послався на наказ відповідача № 1/1 від 28.02.2022 про оголошення простою, яким на товаристві було оголошено простій не з вини працівників та зупинено роботу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" на період з 01.03.2022 до можливості відновлення роботи. Однак, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить будь-яких мотивів неможливості використання відповідачем орендованого приміщення за Договором з 24.02.202 по 01.03.2022, до введення на підприємстві простою.

Щодо посилання суду апеляційної інстанції, як врахування неможливості використання відповідачем орендованого приміщення за Договором з 24.02.2022 по червень 2022 року, на обставини наявності форс-мажорних обставин (введення воєнного стану в Україні, лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, сертифікат № 3100-22-0840 Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 15.09.2022 № 264/05-4, суд касаційної інстанції зазначив таке.

Як умовами Договору, так і застосовним законодавством та сталими висновками Верховного Суду, які повинні враховуватись судами, у розумінні приписів частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, унормовано те, що підтвердженням настання дії форс-мажорних обставин, як умови можливості звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору, є саме сертифікат Торгово-промислової палати України.

Тому передчасними є висновки суду апеляційної інстанції про існування форс-мажорних обставин, з посиланням на наявність самих по собі обставин введення відповідним Указом Президента України воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та наявності листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, без доведення Орендарем та встановлення судом апеляційної інстанції, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Крім того помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що відповідач відповідно до умов договору повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин листом від 28.02.2022, які ґрунтуються на тому, що в матеріалах справи міститься лист відповідача від 28.02.2022 № 02-02, в якому останній просив звільнити його від сплати орендної плати у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин (військова агресія російської федерації проти України та запровадження у зв`язку з цим воєнного стану), додатком до якого було долучено лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, та позивач підтвердив отримання вказаного листа, що відображено у його листі від 24.05.2022 № 24-05-22/01, з огляду на наступне.

Умовами Договору (пункт 5.4.2) і застосовним законодавством (стаття 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України") передбачено, що підтвердженням настання дії форс-мажорних обставин, як умови можливості звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору, є саме сертифікат Торгово-промислової палати України, а не лист Торгово-промислової палати України.

Судом першої інстанції було встановлено, і не спростовано судом апеляційної інстанції, недотримання Орендарем вимог пункту 5.4.2 Договору, оскільки до листа відповідача про настання форс-мажорних обставин від 28.02.2022 № 02-02 ним було долучено лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, а не відповідний сертифікат. Натомість сам сертифікат № 3100-22-0840 Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 15.09.2022 № 264/05-4 був датований лише 15.09.2022 та долучений відповідачем під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, тобто через майже 6 місяців від дати листа відповідача № 02-02.

Також судом першої інстанції встановлено, і не спростовано судом апеляційної інстанції, те, що відповідачем не надано доказів направлення листа від 28.02.2022 № 02-02, передбачених пунктом 7.5 Договору, та неможливістю встановлення календарної дати його направлення відповідачем або отримання позивачем.

У той же час, у пункті 5.4.3 Договору сторони визначили, що сторона, яка зазнала дії форс-мажорних обставин, негайно повідомляє іншу сторону у письмовій формі про початок та припинення дії таких обставин.

А у пунктах 7.5.1, 7.5.2, 7.5.3, 7.5.4 Договору сторонами визначено порядок складення, підписання повідомлень за Договором, порядок належного надсилання сторонами відповідних повідомлень, порядок набрання чинності такими повідомленнями.

Отже, питання належного виконання Орендарем умов Договору про підтвердження наявності форс-мажорних обставин та негайного повідомлення Орендодавця про це, залишилось без дослідження судом апеляційної інстанції.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" підлягає звільненню від орендної плати за весь час неможливості використання орендованого майна, починаючи з 24.02.2022 по 27.06.2022 на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, з мотивів, наведених в оскаржуваній постанові, визнаються Судом, з урахуванням вищенаведеного, передчасними.

Щодо висновків суду апеляційної інстанції про неправомірність нарахування позивачем орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за період з 28.06.2022 (частину червня 2022 року) по липень 2022 року, у зв`язку з використанням відповідачем права на односторонню відмову від Договору, який є розірваним з 28.06.2022, суд зазначає наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до пункту 5.4.6 Договору, якщо форс-мажорні обставини тривають понад 90 календарних днів, кожна сторона має право розірвати Договір шляхом надсилання іншій стороні письмового повідомлення не менше за 10 календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання Договору.

17.06.2022 Орендар звернувся до Орендодавця з листом № 17-06, в якому просив розірвати Договір, та пропонував суму заборгованості у розмірі 200 826,82 грн та/або інші витрати пов`язані з утриманням будівлі у період з 24.02.2022 до сьогоднішнього дня покрити з гарантійного платежу, що був авансований разом з підписанням Договору на суму 716 625,01 грн.

07 липня 2022 року Орендар звернувся до Орендодавця з листом № 07-07, у якому зазначив, що листом № 17-06 від 17.06.2022 офіційно повідомив про неможливість продовження співпраці на запропонованих Орендодавцем умовах. Згідно з пунктом 5.4.6 Договору ділові стосунки під час дії форс-мажорних обставин припиняються через 10 днів з дня направлення відповідного повідомлення. Таким чином, з 28.06.2022 укладений договір є припиненим.

Посилаючись на приписи частин 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України та обставини направлення Орендарем на електронну адресу Орендодавця листа від 17.06.2022 № 17-06, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про використання відповідачем права, передбаченого пунктом 5.4.6 Договору, на односторонню відмову від Договору, та, відповідно, що Договір є розірваним з 28.06.2022.

При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача та суду першої інстанції щодо порушення відповідачем порядку направлення листа від 17.06.2022 № 17-06 (не у порядку, встановленому Договором), посилаючись на те, що: сторонами визначено свої електронні адреси у розділі Договору "місцезнаходження та реквізити сторін"; пункт 7.5.4 Договору встановлює невичерпний перелік передання повідомлень, встановлений пунктом 7.5.2 Договору; відповідачем направлено такого листа на електронну пошту позивача, вказаному в Договорі; листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України.

Проте, такі висновки є передчасними, з огляду на наступне.

Із умов Договору вбачається те, що застосування пункту 5.4.6 Договору сторонами ставиться в залежність від таких обставин: 1) наявність форс-мажорних обставин (належне підтвердження їх настання, існування та початок (пункти 5.4.2, 5.4.3 Договору); 2) тривалість форс-мажорних обставин понад 90 календарних днів, яка відраховується від початку дії таких обставин; 3) надсилання іншій стороні письмового повідомлення щодо дострокового розірвання Договору.

В той же час, як зазначалось вище, судом апеляційної інстанції залишилось без дослідження питання належного виконання Орендарем умов Договору про підтвердження наявності форс-мажорних обставин та негайного повідомлення Орендодавця про це. Вказане свідчить про передчасність висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності обставин для застосування Орендарем пункту 5.4.6 Договору».

Щодо висновків суду апеляційної інстанції про надсилання письмових повідомлень сторонами, суд касаційної інстанції зазначив таке.

«Суд не заперечує те, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України.

Однак, відповідно до приписів статті 7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

Судом апеляційної інстанції не враховано приписів зазначеної норми та не досліджено питання чи є таке правило поведінки, як здійснення електронної переписки, усталеним у сфері правовідносин сторін за Договором, та чи відповідне правило поведінки не суперечить Договору, і, відповідно, підлягає застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає передчасними висновки суду апеляційної інстанції про те, що Договір є розірваним з 28.06.2022, та як наслідок, неправомірність нарахування позивачем орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за період з 28.06.2022 (частину червня 2022 року) по липень 2022 року.

Із наведених вище мотивів, зокрема, передчасністю висновків суду апеляційної інстанції про неправомірність нарахування позивачем орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за період з лютого 2022 року по липень 2022 року, є, відповідно, передчасними і висновки суду апеляційної інстанції щодо необґрунтованості нарахування позивачем пені та 3% річних за період з 24.02.2022 по 03.08.2022.

Щодо висновків суду апеляційної інстанції про фактичну сплату відповідачем заборгованості з орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за 23 дні лютого 2022 року, суд зазначає таке.

Визначаючи належний до сплати розмір відповідних сум (розмір орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за 23 дні лютого 2022 року) суд залишив поза увагою відповідний порядок їх визначення.

Так, із оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції визначав відповідний курс купівлі долара США станом на 10.01.2022.

У той же час, судом апеляційної інстанції залишилось поза увагою те, що відповідач оплатив частково за оренду Приміщення у лютому 2022 року на суму 600 000,00 грн, що підтверджується відповідними виписками з банківського рахунку позивача. Так суд апеляційної інстанції не дослідив дати сплати відповідачем зазначеної суми, призначення платежу, заперечення Орендаря проти розміру суми орендної плати тощо. Тобто, не дослідив питання на яку дату слід визначати відповідний курс валют.

При цьому слід зазначити, що відповідний курс купівлі долара США станом на 10.01.2022 встановлювався судом апеляційної інстанції з веб-сайту "finance.ua".

У той же час, відповідно до частин 1, 2, 4, 7 статті 82 Господарського процесуального кодексу України письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням. Про дату, час і місце огляду доказів за їх місцезнаходженням повідомляються учасники справи. Неявка цих осіб не є перешкодою для проведення огляду. Про огляд доказів за їх місцезнаходженням складається протокол, що підписується всіма особами, які беруть участь в огляді. До протоколу додаються разом з описом усі складені або звірені під час огляду на місці плани, креслення, копії документів, а також зроблені під час огляду фотознімки, електронні копії доказів, відеозаписи тощо. У порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду суд може залучити спеціаліста.

Однак, як слушно зауважує скаржник, в матеріалах справи відсутні як копія електронного доказу (даних веб-сайту "finance.ua" щодо курсу купівлі долара США станом на 10.01.2022), так і протокол про огляд відповідного доказу, у порядку частини 4 статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Вказане свідчить про порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 77, 82 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, висновки суду апеляційної інстанції про фактичну сплату відповідачем заборгованості з орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат за 23 дні лютого 2022 року, також є передчасними.

Як вбачається із оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції визнав за можливе застосування до правовідносин між сторонами приписів статті 534 Цивільного кодексу України та пункту 3.3.1 Договору, пославшись при цьому на те, що: Орендарем, на виконання пункту 3.4.5 Договору, разом із підписанням Договору було здійснено гарантійний платіж на суму 716 625,01 грн (орендна плата, операційні та експлуатаційні витрати за жовтень 2023 року); Орендар у листі № 17-06 від 17.06.2022 просив суму, що залишилась з попередніх періодів у розмірі 200 826,82 грн (яка позивачем заявлена до стягнення як заборгованість за квітень 2021) покрити з гарантійного платежу.

Як наслідок застосувавши вказану норму та пункт Договору суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розмір авансового платежу за останній місяць оренди у розмірі 716 625,01 грн повністю погашає наявну у відповідача заборгованість з оренди за квітень 2021 року у сумі 200 826,82 грн, зі сплати 63 260,69 грн операційних витрат (з ПДВ) та 5 000,00 грн експлуатаційних витрат (з ПДВ) за квітень 2021 року; нараховані позивачем суми 3% річних за квітень 2021 року з 11.04.2021 по 26.06.2022 у розмірі 7 413,35 грн та пені у розмірі 13 730,18 грн за квітень 2021 року з 11.04.2021 (визнаний позивачем початок нарахування пені) по 11.09.2021 (останній день шестимісячного строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України)».

Натомість у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18 правовідносини у якій також стосувались орендних правовідносин, викладено наступні висновки:

«можливість застосування ст. 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст. 534 ЦК України застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отриманий без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості.

Відповідний порядок встановлено в п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та п.1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу».

Відповідні висновки суду апеляційної інстанції щодо можливості застосування статті 534 Цивільного кодексу України та здійснення відповідного зарахування не відповідають наведеним висновкам Верховного Суду.

При цьому, Суд зауважує те, що умови пункту 3.3.1 Договору свідчать, що здійснення відповідного зарахування є правом (можливістю) Орендодавця, а не його обов`язком.

Здійснені судом апеляційної інстанції висновки свідчать про покладення на Орендодавця обов`язків не визначених умовами Договору та про використання судом апеляційної інстанції відповідного права (здійснення зарахування) як Орендодавцем, що є неприпустимим».

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Кріденс" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ТОВ "Перемога Воркінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, з підстав, наведених у даній постанові. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні заяви ТОВ «Кріденс" про розподіл судових витрат - відмовлено повністю. Стягнуто з ТОВ «Кріденс" на користь ТОВ "Перемога Воркінг" 93 769 грн 71 коп судового збору за подачу апеляційної скарги. Судовий збір за розгляд справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кріденс".

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 заяву ТОВ "Перемога Воркінг" про прийняття додаткової постанови щодо розподілу судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) у справі № 910/7352/22 - задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Кріденс" на користь ТОВ "Перемога Воркінг" витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в суді касаційної інстанції та під час нового апеляційного розгляду справи № 910/7352/22 в розмірі 108 500 грн. В решті вимог заяви ТОВ "Перемога Воркінг" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/7352/22 щодо стягнення 49 000,00 грн - відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.07.2024 касаційні скарги ТОВ "Кріденс" та ТОВ "Перемога Воркінг" задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2024 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 у справі № 910/7352/22 скасовано. Справу № 910/7352/22 направлено на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.

Відправляючи справу № 910/7352/22 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у своїй постанові від 17.07.2024, серед іншого, зазначив, що:

«Презюмуючи наявність підстав для звільнення відповідача від орендної плати за увесь період, суд апеляційної інстанції, ігноруючи зміст постанови Верховного Суду від 24.10.2023:

- не дослідив питання кількості всіх суборендарів ТОВ «Перемога Воркінг» в орендованих приміщеннях відповідно до реєстру договорів суборенди, наданого відповідачем; переліку тих суборендарів, які відповідними листами повідомили відповідача про неможливість використовувати орендовані приміщення;

- не встановив чи наявність/відсутність використання/невикористання суборендарями відповідача орендованим приміщенням за Договором унеможливлює використання орендарем Приміщення для розміщення (розташування) в ньому офісів (кабінетів), які необхідні для здійснення діяльності, пов`язаної з виконанням обов`язків, передбачених установчими документами орендаря (пункт 1.6.2 Договору).

- пославшись на наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, відповідно до якого вся територія міста Києва з 24.02.2022 по 30.04.2022 була визначена територією активних бойових дій, суд апеляційної інстанції не встановив обставин неможливості використання відповідачем Приміщення після 30.04.2022, тобто після закінчення ведення активних бойових дій на відповідній території;

- не навів мотивів того, яка саме інформація, що міститься у публікаціях на офіційному порталі Київської міської державної адміністрації про події у м. Києві з 24.02.2022 по липень 2022 року слугувала підставою для висновку суду апеляційної інстанції про підтвердження такими публікаціями настання обставин, що не залежали від волі відповідача та унеможливлювали використання ним орендованого приміщення за визначеним у Договорі цільовим призначенням;

- пославшись на наказ відповідача № 1/1 від 28.02.2022 про оголошення простою з 01.03.2022, не встановив обставин неможливості використання відповідачем орендованого приміщення з 24.02.202 по 01.03.2022, до введення на підприємстві простою.

Зазначене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не врахував наведених обов`язкових вказівок Верховного Суду, вдруге проігнорував усталені правові висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених вище норм матеріального права, у повному обсязі не перевірив доводи обох сторін щодо можливості/неможливості використання відповідачем Приміщень внаслідок введення воєнного стану та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Також апеляційний суд не врахував вказівок Верховного Суду щодо правильного застосування до спірних правовідносин статті 534 ЦК України, які полягали в тому, що є безпідставним і таким, що не відповідає висновкам Верховного Суду в постанові від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18, щодо самостійно здійсненого судом апеляційної інстанції примусового зарахування суми заборгованості за квітень 2021 року в рахунок сплаченого відповідачем авансового платежу за останній місяць оренди.

При цьому помилковим і таким, що не ґрунтується на законі, є висновок апеляційного суду про те, що обов`язок зі сплати орендної плати виникає у відповідача виключно у разі виставлення позивачем щомісячних рахунків на оплату та актів щодо оренди.

Так, умовами Договору визначено: обов`язок відповідача своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату (підпункт 3.4.1.), у який строк мають здійснюватися перерахування орендних платежів (підпункт 3.4.5), суму орендної плати (підпункт 3.4.3.).

Хоча в Договорі й зазначено, що орендна плата сплачується з дати отримання відповідного рахунка-фактури, однак така умова договору не змінює кінцевого строку виконання грошового зобов`язання, який узгоджено сторонами у підпункті 3.4.5 Договору.

Таким чином, обов`язок відповідача сплачувати орендні платежі виникає в силу закону (стаття 762 ЦК України) та умов Договору (підпункт 3.4.1) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунків на оплату орендних платежів та відповідних щомісячних актів.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15, від 22.05.2018 у справі № 923/712/17, від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019 у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 у справі № 915/400/18, на які посилається позивач в касаційній скарзі та які не були враховані судом апеляційної інстанції.

Щодо способу листування між сторонами, то Верховний Суд підтримує як такі, що відповідають усталеним правовим висновкам Верховного Суду, й посилання суду апеляційної інстанції на те, що листування шляхом надіслання електронних листів давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 ЦК України».

Водночас, на переконання Верховного Суду, передчасним є посилання апеляційного суду на неможливість встановити осіб та їх повноваження щодо змісту листа від 17.06.2022 № 17-06, на який відповідач послався як на доказ реалізації ним права на дострокове розірвання Договору.

За обставинами цієї справи позивач визнав факт отримання листа від 17.06.2022, приклавши його в якості додатка до позовної заяви, а відповідач підтвердив факт надіслання цього листа. Отже, формально посилаючись на неможливість встановити осіб листування, суд апеляційної інстанції у такий спосіб безпідставно ухилився від дослідження та надання правової оцінки змісту зазначеного листа у контексті реалізації відповідачем права на одностороннє розірвання Договору та підстав для такого розірвання. У зв`язку з чим передчасним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що договір є розірваним з 31.10.2022.

Відтак, за висновками Верховного Суду, апеляційним господарським судом при вирішенні справи було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, цей суд дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову за наведених у судовому рішенні обставин.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2024 апеляційну скаргу у справі № 910/7352/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2024 справу № 910/7352/22 за апеляційними скаргами ТОВ "Перемога Воркінг" та ТОВ «Кріденс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 та заяву ТОВ "Перемога Воркінг" про ухвалення додаткової постанови про стягнення витрат на правничу допомогу прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О. Розгляд справи № 910/7352/22 призначено на 30.09.2024.

В судових засіданнях судом оголошувалась перерва та розгляд справи відкладався.

Представник апелянта-1 в судовому засіданні 26.03.2025 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 в частині задоволених позовних вимог та скасувати частково додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат відповідно.

Представники апелянта-2 в судовому засіданні 26.03.2025 проти вимог апеляційної скарги відповідача заперечували, просили скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс" та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В свою чергу, представники апелянтів заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, поданої протилежною стороною.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційних скарг апелянтів в межах викладених ними доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 26.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кріденс» (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перемога Воркінг» (Орендар) укладено договір оренди № 01/20 (скорочено - Договір; Договір оренди), за підпунктами 1.1.1 - 1.1.3 п. 1.1 якого сторони передбачили, що за цим договором Орендодавець зобов`язується передати Орендарю у тимчасове платне користування Приміщення на умовах, визначених даним Договором.

Опис та характеристики Приміщення наведені у п. 1.2. Статті 1 «Предмет та загальні положення договору».

Приміщення розташоване в будинку, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36 (далі за текстом «Комплекс»), та дозволяє Орендарю використовувати його і здійснювати у ньому свою діяльність відповідно до цілей та умов Договору.

У відповідності до підпункту 1.1.5 п. 1.1. Договору оренди право користування Приміщенням виникає у Орендаря з моменту підписання Акта прийому - передачі Приміщення. Орендар бере на себе зобов`язання підписати відповідний акт прийому-передачі не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати підписання Сторонами цього Договору. Акт прийому-передачі Приміщення є невід`ємною частиною цього Договору.

Приміщення являє собою частину нежилих приміщень групи приміщень з № 1 по № 8, групи приміщень № 51 А (6 поверх, літ. Д) та нежитлових приміщень з № 1 по № 9, групи приміщень № 51 Б (6 поверх, літ. Д), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36 (надалі «Приміщення») (підпункт 1.2.1 п. 1.2 Договору).

Відповідно до підпункту 1.6.2 п. 1.6 Договору Орендар зобов`язаний використовувати Приміщення для розміщення (розташування) в ньому офісів (кабінетів), які необхідні для здійснення діяльності, пов`язаної з виконанням обов`язків передбачених установчими документами Орендаря, але у будь-якому випадку окрім діяльності з виробництва товарів.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін 26.11.2020, набирає чинності з 01.12.2020 і діє до 31.10.2023 (включно), але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (п. 2.1 Договору).

Підпунктами 3.2.2-3.2.4 п. 3.2. Договору сторони передбачили, що по закінченню кожного календарного місяця оренди Орендодавець протягом 7 (семи) робочих днів надає Орендарю акт щодо оренди Приміщення та послуг.

Всі рахунки Орендодавця, які направляються Орендарю відповідно до умов Договору, можуть бути складені та оформлені згідно з видами відповідних Платежів або ж можуть бути складені та оформлені у вигляді одного рахунка як єдиного документа. При цьому Орендодавець розділяє за пунктами види платежів, які підлягають сплаті.

Всі Платежі здійснюються у національній валюті України гривні.

Пунктом 3.4 статті 3 Договору сторони передбачили орендну плату.

Орендар зобов`язаний сплачувати плату за користування Приміщенням у розмірах та у терміни, які визначаються цим Договором (надалі «орендна плата»). Орендна плата починає нараховуватися з моменту передачі Приміщення за Актом приймання-передачі, передбаченим умовами цього Договору (пп. 3.4.1 п. 3.4. Договору).

Розмір щомісячної орендної плати за 1 кв. м. з урахуванням ПДВ визначається грошовим еквівалентом в іноземній вільноконвертованій валюті, а саме в доларах США, та складає еквівалент 20 (двадцяти) доларів США (підпункт 3.4.2 Договору). Щомісячна орендна плата за користування Приміщенням складає еквівалент 22 640 (двадцять дві тисячі шістсот сорок) доларів США з урахуванням ПДВ (пп. 3.4.3 п. 3.4 Договору).

Сторони домовились, що Орендар сплачує щомісячну орендну плату за користування Приміщенням шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривні) за курсом купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку (курс купівлі долара США визначається відповідно до даних сайту «fіnancе.ua»), на день виставлення Орендодавцем відповідного рахунку (пп. 3.4.4 п. 3.4 Договору).

Орендна плата протягом дії Договору сплачується Орендарем у такому порядку:

у вигляді попередньої оплати в розмірі двох місячних орендних плат, що буде зарахована як оплата за перший та останній місяці оренди, згідно з отриманим рахунком, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання Сторонами цього Договору та Акта приймання-передачі Приміщення;

всі наступні орендні платежі (орендна плата) за оренду Приміщення здійснюються у розмірі, що визначений п.п. 3.4.3 Договору, та сплачуються Орендарем у формі попередньої щомісячної орендної плати протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання Орендарем відповідного рахунка-фактури, але не пізніше 10 числа поточного місяця за наступний місяць користування Приміщенням (пп. 3.4.5 п. 3.4 Договору).

Підпунктом 3.5.1 п. 3.5 Договору встановлено, що Орендар зобов`язаний щомісяця сплачувати Орендодавцю компенсацію вартості послуг, що надаються Орендарю (у разі їх фактичної наявності) у зв`язку з користуванням Приміщенням та чи Комплексом (згідно рахунків, виставлених на підставі окремих договорів щодо обслуговування Приміщення).

Сплата операційних витрат здійснюється Орендарем на підставі виставленого Орендодавцем рахунку із розрахунку еквівалента 2 (два) долара США з ПДВ за 1 кв.м. Приміщення, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривні) за курсом купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку (курс купівлі долара США визначається відповідно до даних сайту «fіnancе.ua») на день виставлення Орендодавцем відповідного рахунку. В разі збільшення вартості робіт та послуг підприємств (організацій), роботами та послугами яких користується Орендодавець з метою виконання цього Договору, вартість операційних витрат може змінюватись, про що Сторони підписують додаткову угоду про внесення змін до цього Договору.

Сплата експлуатаційних витрат, а саме послуг з прибирання місць загального користування у розмірі 5 000 грн. з ПДВ на місяць здійснюється Орендарем на підставі виставленого Орендодавцем рахунка. В разі збільшення вартості робіт та послуг підприємств (організацій), роботами та послугами яких користується Орендодавець з метою виконання цього Договору, вартість експлуатаційних витрат може змінюватись, про що Сторони підписують додаткову угоду про внесення змін до цього Договору (п.п. 3.5.3-3.5.4 п. 3.5 Договору).

Підпунктом 3.5.5 п. 3.5 Договору передбачено, що Орендодавець виставляє Орендарю рахунки на відшкодування комунальних послуг та операційних витрат на всю орендовану Орендарем площу. Оплата комунальних послуг, операційних та експлуатаційних витрат здійснюється Орендарем до 10-го числа кожного місяця за попередній місяць, на підставі виставлених рахунків Орендодавцем.

Згідно з п.п. 5.1.1. п. 5.1 Договору у разі прострочення Орендарем виконання зобов`язання, яке передбачає здійснення Платежів на користь Орендодавця, Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцю неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки, яка встановлюється Національним банком України і діє у період прострочення, від суми простроченого зобов`язання за кожен календарний день прострочення.

Пунктом 5.4 Договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору у випадку дії форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання Договору (пп. 5.4.1. Договору).

Форс-мажорні обставини включають стихійні лиха, війни, збройні конфлікти, епідемії та інші події поза розумного контролю Сторін. На підтвердження настання дії форс-мажорних обставин повинен бути наданий Сертифікат (висновок, довідка, підтвердження) про дію форс-мажорних обставини, виданий Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом відповідно до діючого законодавства, на який покладено обов`язок прийняття таких рішень (пп. 5.4.2. п. 5.4. Договору).

Відповідно до пп. 6.3.2 п. 6.3 Договору, Орендар має право передавати приміщення та його окремі частини у суборенду.

Згідно з пп. 6.5.2 п. 6.5 Договору, у випадку розірвання Договору або його припинення на інших підставах відповідні зобов`язання Сторін припиняються з дати, з якої Договір є розірваним або припиненим, згідно з його умовами або положеннями чинного законодавства.

У відповідності до пп. 6.6.2 п. 6.6 Договору повернення Приміщення Орендарем та його передача Орендодавцеві здійснюється на підставі акта приймання-передачі, який підписується Сторонами.

Пунктом 7.1 Договору сторони передбачили, що обов`язок нараховувати та перераховувати загальнодержавні або місцеві податки, збори, платежі або мито, які підлягають оплаті у зв`язку з укладенням та виконанням Договору, покладаються на Сторону, яка зобов`язана вчиняти зазначені дії в силу вимог чинного законодавства України.

Орендодавець зобов`язаний відраховувати податки або обов`язкові збори та платежі тільки у разі, якщо це прямо передбачено чинним законодавством України.

Пунктом 7.5 Договору сторони погодили, що повідомлення, які надсилаються Стороні для виконання Договору або у зв`язку з ним, повинні бути складені у письмовій формі та підписані представниками Сторін, які мають на це очевидні або фактичні повноваження.

Зазначені вище повідомлення будуть вважатися переданими Стороні належним чином, якщо вони відправлені одним із таких способів: кур`єром та вручені особисто; за допомогою факсимільного зв`язку; за допомогою послуг підприємств поштового зв`язку або кур`єрської служби.

Повідомлення, одержані Стороною протягом звичайних робочих годин у робочий день, будуть вважатися переданими і набирають чинності з дати, наступної за датою їх одержання.

Усі повідомлення надсилаються на адреси та за номерами Сторін, які подаються у Розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» Договору, або на такі інші адреси та за номерами, які будуть повідомлені Стороною. Кожна зі Сторін зобов`язується негайно інформувати іншу Сторону про зміни адреси або телефонних номерів.

01.12.2020 за актом приймання-передачі приміщення відповідно до Договору 01/20 від 26.11.2020 ТОВ «Кріденс» в особі директора Чопенко Ігора Анатолійовича передало, а ТОВ «Перемога Воркінг» в особі директора Немеш Лариси Вікторівни прийняло групи приміщень з № 1 по № 8, групи приміщень № 51 А (6 поверх, літ. Д) та нежитлових приміщень з № 1 по № 9, групи приміщень № 51 Б» (6 поверх, літ. Д), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36, загальною площею 1 132 м.кв.

Як стверджує позивач, ним відповідачеві надані рахунки-фактури на оплату:

№ СФ-0000744 від 02.04.2021 на суму 700 826,82 грн, з яких: орендна плата за квітень 2021 року у розмірі 527 138,44 грн без ПДВ, операційні витрати за квітень 2021 року у розмірі 52 717,24 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за квітень 2021 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ;

№ СФ-0000877 від 03.02.2022 на суму 710 023,19 грн, з яких: орендна плата за лютий 2022 року у розмірі 534 111,56 грн без ПДВ, операційні витрати за лютий 2022 року у розмірі 53 407,76 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за лютий 2022 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ;

№ СФ-0000894 від 07.03.2022 на суму 762 090,66 грн, з яких: орендна плата за березень 2022 року у розмірі 573 550,44 грн без ПДВ, операційні витрати за березень 2022 року у розмірі 57358,44 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за березень 2022 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ;

№ СФ-0000899 від 01.04.2022 на суму 740 913,20 грн, з яких: орендна плата за квітень 2022 року у розмірі 557510,00 грн без ПДВ, операційні витрати за квітень 2022 року у розмірі 55751,00 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за квітень 2022 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ;

№ СФ-0000916 від 03.05.2022 на суму 740 913,20 грн, з яких: орендна плата за травень 2022 року у розмірі 557510,00 грн без ПДВ, операційні витрати за травень 2022 року у розмірі 55751,00 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за травень 2022 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ;

№ СФ-0000928 від 22.06.2022 на суму 740 913,20 грн, з яких: орендна плата за червень 2022 року у розмірі 557510,00 грн без ПДВ, операційні витрати за червень 2022 року у розмірі 55751,00 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за червень 2022 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ;

№ СФ-0000935 від 04.07.2022 на суму 740 913,20 грн, з яких: орендна плата за липень 2022 року у розмірі 557510,00 грн без ПДВ, операційні витрати за липень 2022 року у розмірі 55 751,00 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за липень 2022 року у розмірі 4 166,67 грн без ПДВ.

28.02.2022 вих. № 02-02 відповідач звернувся з листом до позивача про звільнення від сплати орендної плати у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин (військова агресія російської федерації проти України та запровадження у зв`язку з цим воєнного стану) та додатком до вищевказаного листа було долучено Лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

24.05.2022 вих. № 24-05-22/01 позивач направив відповідь на лист вих. № 02-02 від 28.02.2022 відповідно до якого останній вказав на неможливість звільнити від сплати орендної плати та запропонував надати знижку на сплату орендної плати у розмірі 35%, а також просив сплатити заборгованість.

17.06.2022 вих. № 17-06 відповідач звернувся з листом до позивача про розірвання договору оренди, а заборгованість у розмірі 200 826,82 грн просив погасити за рахунок гарантійного платежу.

07.07.2022 вих. № 07-07 відповідач звернувся з листом до позивача, яким зазначив, що листом № 17-06 від 17.06.2022 офіційно повідомив про неможливість продовження співпраці на запропонованих позивачем умовах. Згідно з п. 5.4.6. Договору ділові стосунки під час дії форс-мажорних обставин припиняються через 10 днів з дня направлення відповідного повідомлення. Відтак, з 28.06.2022 укладений Договір оренди № 01/20 від 26.11.2020 є припиненим.

Відповідач щодо сплати штрафних санкцій за аналогічний період також зазначив, що відповідно до п. 5.4.1. Договору під час дії обставин форс-мажору сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань. Настання форс-мажорних обставин у зв`язку з військовою агресією рф проти України з 24.02.2022 підтверджене листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, розміщеним у відкритому доступі на сайті ТПП та вказав, що не заперечує про наявність заборгованості у розмірі 200 826,82 грн, що утворилася під час пандемії Covid-19.

Оскільки відповідачем не сплачено заборгованість за виставленими позивачем рахунками-фактури, позивач просить стягнути з відповідача, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, заборгованість у розмірі 5 473 828,23 грн, з яких орендна плата у розмірі 4 409 094,39 грн; заборгованість зі сплати операційних витрат у розмірі 585 266,64 грн; заборгованість зі сплати експлуатаційних витрат у розмірі 35 000,00 грн; 408 896,24 грн пені; 35 570,96 грн 3% річних.

Також згідно матеріалів справи орендар, на підтвердження неможливості використання ним орендованого приміщення з 24.02.2022 по червень 2022 року за Договором, надав листи суборендарів від 15.03.2022, 03.03.2022, 26.02.2022, 26.02.2022, 14.03.2022, 05.04.2022, 28.02.2022, в яких суборендарі повідомили Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" про неможливість використовувати орендовані приміщення.

В матеріалах справи міститься наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" № 1/1 від 28.02.2022 про оголошення простою, яким на товаристві було оголошено простій не з вини працівників та зупинено роботу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" на період з 01.03.2022 до можливості відновлення роботи.

На підтвердження форс-мажорних обставин щодо неможливості використання орендованого приміщення Товариством з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" до суду було надано сертифікат № 3100-22-0840 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 15.09.2022 № 264/05-4, яким Торгово-промислова палата України засвідчила відповідачу форс-мажорні обставини: військова агресія російської федерації проти України, що стала підставою введення воєнного стану, щодо обов`язку використовувати приміщення за цільовим призначенням у термін з 28.02.2022 за укладеним з позивачем договором оренди № 01/20 від 26.11.2020.

З огляду на наведені фактичні обставини справи, приймаючи до уваги вказівки Верховного Суду, викладені у цій справі у постановах від 24 жовтня 2023 року та від 17 липня 2024 року, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 509 ЦК України).

Частиною 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" заборгованості зі сплати орендної плати, заборгованості зі сплати операційних та експлуатаційних витрат, пені та 3% річних, за неналежне виконання Орендарем зобов`язань за Договором в частині своєчасної сплати відповідних платежів.

Отже, спірні правовідносин між сторонами підпадають під правове регулювання Глави 58 найм (оренда) ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Звертаючись з позовом у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Кріденс", окрім іншого, просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" заборгованість з орендної плати, яка утворилась за квітень 2021 року та за період з лютого 2022 року по липень 2022 року.

В наведеному колегія суддів вказує, що за даними рахунку-фактури № СФ-0000744 від 02.04.2021, його сума становить 700 826,82 грн, з яких: орендна плата за квітень 2021 року - 527 138,44 грн без ПДВ, операційні витрати за квітень 2021 року - 52 717,24 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за квітень 2021 року - 4 166,67 грн без ПДВ. Всього з ПДВ 700 826,82 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено на користь позивача 500 000,00 грн в рахунок оплати за квітень 2021 року, що підтверджується виписками з банківського рахунку за: 23.04.2021, 26.04.2021, 09.02.2022. При цьому, з огляду на призначення платежів, вказаних у відповідних банківських виписках, відповідачем повністю оплачено операційні та експлуатаційні витрати за квітень 2021 року та частково сплачено за оренду. Тому, сума заборгованості за квітень 2021 року складає: 200 826,82 грн (700 826,82 грн - 500 000,00 грн). Дані обставини також визнаються і відповідачем, про що останнім зазначено у відзиві на позов.

За даними рахунку-фактури № СФ-0000877 від 03.02.2022, його сума становить 710 023,19 грн, з яких: орендна плата за лютий 2022 року - 534 111,56 грн без ПДВ, операційні витрати за лютий 2022 року - 53 407,76 грн без ПДВ, експлуатаційні витрати за лютий 2022 року - 4 166,67 грн без ПДВ. Всього з ПДВ 710 023,19 грн.

Відповідачем сплачено на користь позивача 600 000,00 грн в оплату за лютий 2022 року, що підтверджується виписками з банківського рахунку за: 09.02.2022, 18.02.2022. При цьому, з огляду на призначення платежів, вказаних у відповідних банківських виписках, відповідачем повністю оплачено операційні та експлуатаційні витрати за лютий 2022 року та частково сплачено за оренду. Відтак, сума заборгованості за лютий 2022 року складає: 110 023,19 грн (710 023,19 грн - 600 000,00 грн). Обставини часткової оплати за лютий 2022 року не заперечуються й відповідачем, про що останнім зазначено у відзиві на позов.

В той же час, відповідач наголошував, що з 24.02.2022 по 28.02.2022 не користувався Приміщенням, операційні та експлуатаційні витрати позивачем відповідачу не надавались, а тому загальна сума за лютий 2022 року мала становити 583 233,34 грн, відтак має місце переплата в розмірі 16 766,66 грн (600 000,00 грн - 583 233,34 грн).

Надаючи заперечення про те, що ТОВ "Перемога Воркінг" не користувалося Приміщенням у межах періоду з 24.02.2022 по 28.02.2022 та з 24.02.2022 через обставини форс-мажору, зокрема введення в Україні воєнного стану, відповідач стверджує, що в силу приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України має бути звільнений від плати за Договором за весь час, протягом якого Приміщення не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

В частині окресленого судова колегія зазначає, що за ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.8-6.10 постанови від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 виклала наступні висновки щодо застосування частини 6 статті 762 ЦК України:

- наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає;

- обставини, зазначені у нормі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадки, втім не обмежуються ними;

- відсутність у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Верховний Суд у пунктах 5.9-5.11 постанови від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20 зазначив, що: «Для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

У такий спосіб підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах №914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21.

Таким чином, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо».

Отже, Верховний Суд у зазначеній постанові від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20 виснував про те, що саме наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини, при застосуванні частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції акцентує, по-перше, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-IX. В подальшому, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 № 2500-ІХ. Відповідно до Указу Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 № 2738-IX.

Отже, станом на вересень 2022 року було продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (адреса посилання: https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf), Торгово-промислова палата України, на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

У статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5) (нова редакція), Торгово-промислова палата України відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Отже, стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, але й їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

У Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

Відповідно до пп. 5.4.1. п. 5.4. Договору, сторони погодили, що звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору у випадку дії Форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від Сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання Договору.

Форс-мажорні обставини включають в себе стихійні лиха, війни, збройні конфлікти, епідемії та інші події поза розумного контролю Сторін. На підтвердження настання дії форс-мажорних обставин повинен бути наданий Сертифікат (висновок, довідка, підтвердження) про дію форс-мажорних обставини, виданий Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом відповідно до діючого законодавства, на який покладено обов`язок прийняття таких рішень (пп. 5.4.2. п. 5.4. Договору).

Сторона, яка зазнала дії Форс-мажорних обставин, негайно повідомляє іншу Сторону у письмовій формі про початок та припинення дії таких обставин (пп. 5.4.3 п. 5.4 Договору).

Потерпіла від Форс-мажорної обставини Сторона підтверджує наслідки такої обставини відповідно до застосовного законодавства (пп. 5.4.4 п. 5.4 Договору).

У випадку дії Форс-мажорних обставин невиконання зобов`язань за Договором може бути повністю або частково призупинене на термін дії таких обставин (пп. 5.4.5 п. 5.4 Договору).

Якщо Форс-мажорні обставини тривають понад 90 (дев`яносто) календарних днів, кожна Сторона має право розірвати Договір шляхом надсилання іншій Стороні письмового повідомлення не менше ніж за 10 (десять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання Договору (пп. 5.4.6 п. 5.4 Договору).

З огляду на вказане, судова колегія зазначає, що лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретно щодо правовідносин між ТОВ «Кріденс" та ТОВ "Перемога Воркінг" за Договором оренди. При цьому, відповідач не був позбавлений можливості звернутися до ТПП України за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014 та довести наявність відповідних форс-мажорних обставин в порядку, визначеному Договором.

Зокрема, умовами Договору (пункт 5.4.2) і застосованим законодавством (стаття 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України") передбачено, що підтвердженням настання дії форс-мажорних обставин, як умови можливості звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору, є саме сертифікат Торгово-промислової палати України, а не лист Торгово-промислової палати України.

Втім, з долученого до справи листа відповідача від 28.02.2022 вих. № 02-02 вбачається, що в якості додатку до нього додано лише лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що не відповідає вимогам пп. 5.4.2 п. 5.4 Договору.

За вказаного, судова колегія вважає правильними висновки місцевого господарського суду про невиконання відповідачем пп. 5.4.2 п. 5.4 Договору в межах питання необхідності надання позивачу сертифіката, як доказу в підтвердження неможливості виконання ним своїх грошових зобов`язань за Договором саме з огляду на форс-мажорні обставини.

В свою чергу, доводи апелянта-2 у цій частині є обґрунтованими.

Поряд із цим, обґрунтовуючи неможливість використання орендованого приміщення за визначеним в Договорі цільовим призначенням відповідач посилається, окрім форс-мажорних обставин, на листи суборендарів, публікації (kyivcity.gov.ua) про активні бойові дії та події в м. Києві з 24.02.2022.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".

Як вже зазначалось, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.8-6.10 постанови від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 виклала наступні висновки щодо застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, зокрема, відсутність у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Судова колегія підкреслює, що за ч. 3 ст. 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Так, у вирішенні спорів у побідних правовідносинах слід виходити з того, що збройна агресія російської федерації є загальновідомим фактом, що в силу статті 75 ГПК України не потребує доведення, запровадження воєнного стану підтверджується Указами Президента України, а чи наслідки її прояву були надзвичайними та невідворотними для зобов`язаної особи, слід вирішувати залежно від конкретної історичної ситуації та обстановки, в яких виявляються її обставини. У такому разі мова йде про з`ясування причинно-наслідкового зв`язку між подією (військовою агресією) та виконанням зобов`язання, а не про оцінку допустимості доказу - листа ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 на підтвердження форс-мажорних обставин.

Це означає, що суд повинен враховувати конкретні обставини справи, такі як місцезнаходження майна, характер діяльності зобов`язаної особи, тощо. Наприклад, якщо майно, яке орендувалося, знаходилося в районі активних бойових дій або за цільовим призначенням орендувалось для роботи у нічний час, коли оголошена комендантська година, то наслідки прояву військової агресії для зобов`язаної особи були надзвичайними та невідворотними. У той же час, якщо майно, яке орендувалося, знаходилося в районі, де бойові дії не велися, то наслідки прояву військової агресії для зобов`язаної особи можуть бути не такими очевидними.

Колегія суддів враховує, що у справі, що переглядається, ведення активних бойових дій на території Києва підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією".

Згідно зазначеного наказу вся територія міста Києва віднесена до переліку активних бойових дій в період з 24.02.2022 по 30.04.2022.

Тобто вказана обставина підтверджена центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої, а також прилеглих до неї територій.

Крім цього, листами від: 15.03.2022, 03.03.2022, 26.02.2022, 26.02.2022, 14.03.2022, 05.04.2022, 28.02.2022 суборендарі повідомляли відповідача про неможливість використання орендованих приміщень з причин активних бойових дій в місті Києві, зачинення відповідного приміщення для відвідувачів, заблокування входу в будівлю.

За вказаних обставин, з огляду на приписи ч. 3 ст. 75 ГПК України, суд апеляційної інстанції вважає підтвердженим факт унеможливлення використання Орендарем майна за Договором з незалежних від нього причин в період з 24.02.2022 по 30.04.2022.

Відтак, наявними, в силу ч. 6 ст. 762 ЦК України, є підстави для звільнення Орендаря від орендної плати за Договором оренди за період з 24.02.2022 по 30.04.2022 через об`єктивну неможливість використання останнім переданого йому Орендодавцем в оренду приміщенням.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції критично оцінюються твердження апелянта-2 у відповідній частині.

В той же час, за висновками судової колегії апелянтом-1 не доведено неможливості використання відповідачем орендованого приміщенням в межах періоду з 01.05.2022 конкретно через обставини форс-мажору.

При цьому, в межах періоду з 01.05.2022 колегія суддів звертає увагу, що 27.06.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" прийнято наказ № 1/6 «Про звільнення та повернення приміщення за Договором» та складено акт приймання-передачі приміщення у зв`язку із його достроковим розірванням 27.06.2022. Надалі, вже листом від 31.08.2022 № 31-08-1 (надісланий позивачу 03.09.2022), до якого додано лист від 17.06.2022 № 17-06 та підписаний Орендарем акт приймання-передачі приміщення від 27.06.2022, відповідач просив підписати акт приймання-передачі приміщення, чим, на переконання апеляційного господарського суду, не спростовуються обставини користування відповідачем Приміщенням у відповідні періоди після закінчення активних бойових дій на території м. Києва.

З цих підстав колегією суддів відхиляються, як недоведені, аргументи апелянта-1 щодо неможливості останнього використовувати орендоване приміщення за Договором з 01.05.2022.

В свою чергу, доводи апелянта-2 у цій частині є обґрунтованими.

За вказаного суд апеляційної інстанції вважає частково вмотивованими висновки суду першої інстанції в рамках окреслених періодів.

Щодо розірвання Договору оренди.

Відповідно до пункту 5.4.6 Договору, якщо форс-мажорні обставини тривають понад 90 календарних днів, кожна сторона має право розірвати Договір шляхом надсилання іншій стороні письмового повідомлення не менше ніж за 10 календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання Договору.

Договір може бути розірваний або може бути припинений на інших підставах, передбачених умовами Договору або положеннями чинного законодавства України (пункт 6.5.1 Договору).

Згідно з пунктом 6.5.2 Договору у випадку розірвання Договору або його припинення на інших підставах відповідні зобов`язання сторін припиняються з дати, з якої Договір є розірваним або припиненим, згідно з його умовами або положеннями чинного законодавства.

Відповідно до пункту 6.5.3 Договору у випадку розірвання Договору до закінчення Строку оренди не припиняються і залишаються чинними ті умови та положення Договору, які стосуються наслідків його розірвання.

17.06.2022 Орендар звернувся до Орендодавця з листом № 17-06, в якому просив розірвати Договір та пропонував суму заборгованості у розмірі 200 826,82 грн та/або інші витрати пов`язані з утриманням будівлі у період з 24.02.2022 до сьогоднішнього дня (день звернення з листом) покрити з гарантійного платежу, що був авансований разом з підписанням Договору на суму 716 625,01 грн. Зі змісту вищевказаного листа вбачається, що підставою його подання для розірвання є бойові дії, що розпочалися в Україні з 24.02.2022.

Далі, 07.07.2022 Орендар звернувся до Орендодавця з листом № 07-07, у якому зазначив, що листом № 17-06 від 17.06.2022 офіційно повідомив про неможливість продовження співпраці на запропонованих Орендодавцем умовах. Згідно з пунктом 5.4.6 Договору ділові стосунки під час дії форс-мажорних обставин припиняються через 10 днів з дня направлення відповідного повідомлення. Таким чином, ТОВ "Перемога Воркінг" вважає, що з 28.06.2022 укладений Договір є припиненим.

За ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

Суд апеляційної інстанції акцентує, що з огляду на долучення позивачем листа: від 17.06.2022 вих. № 17-06 та від 07.07.2022 вих. № 07-07 до позову, матеріалами справи спростовується факт їх отримання ТОВ «Кріденс" від ТОВ "Перемога Воркінг". Крім того, отримання їх позивачем підтверджується останнім й у відповіді на відзив.

Судова колегія зазначає, що з умов Договору вбачається те, що застосування пункту 5.4.6 Договору сторонами ставиться в залежність від таких обставин: 1) наявність форс-мажорних обставин (належне підтвердження їх настання, існування та початок (пункти 5.4.2, 5.4.3 Договору); 2) тривалість форс-мажорних обставин понад 90 календарних днів, яка відраховується від початку дії таких обставин; 3) надсилання іншій стороні письмового повідомлення щодо дострокового розірвання Договору.

В той же час, за висновками колегії суддів, при реалізації права на розірвання Договору відповідачем не підтверджено належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, доказами належне виконання Орендарем умов Договору про підтвердження наявності форс-мажорних обставин та негайного повідомлення про це Орендодавця, чим не дотримано порядок розірвання Договору оренди.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає невмотивованими твердження апелянта-1 про припинення дії Договору 27.06.2022.

Поряд із цим, досліджуючи та надаючи правову оцінку змісту зазначеного листа у контексті реалізації відповідачем права на одностороннє розірвання Договору, зважаючи на передбачені Договором умови щодо його розірвання та припинення, колегія суддів враховує, що за п. 6.5.1 Договору договір може бути розірваний або може бути припинений на інших підставах, передбачених умовами Договору або положеннями чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 6.5.2 Договору у випадку розірвання Договору або його припинення на інших підставах відповідні зобов`язання сторін припиняються з дати, з якої Договір є розірваним або припиненим, згідно з його умовами або положеннями чинного законодавства.

Відповідно до п. 6.5.5 Договору кожна зі сторін даного Договору має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір, шляхом направлення іншій Стороні письмового повідомлення про розірвання цього Договору не пізніше, ніж за 60 (шістдесят) календарних днів до дати розірвання. Цей Договір буде вважатися розірваним на 61 (шістдесят перший) календарний день з моменту відправлення ініціюючою Стороною письмового повідомлення про розірвання цього Договору.

За п. 8.1 Договору цей Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до настання однієї з наступних подій, в залежності від того, яка з них сталася раніше:

8.1.1. закінчення строку, на яких було укладено Договір;

8.1.2. укладання договору про розірвання цього Договору;

8.1.3. укладення іншого Договору стосовного оренди Об?єкту оренди, з обов`язковим застереженням про припинення цього Договору;

8.1.4. розірвання цього Договору на умовах, визначених даним Договором.

Згідно з п. 8.2 Договору одностороннє розірвання Договору не допускається за винятком випадків, прямо передбачених цим Договором.

У відповідності до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

У постанові від 05 липня 2019 року у справі № 916/1684/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду виснував, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31.07.2019 у справі № 922/3248/18, від 22.10.2019 у справі № 922/3293/18, від 28.02.2023 справі № 909/899/21, від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23.

Колегія суддів акцентує, що у справі, що розглядається, Договором закріплено не право сторін на відмову від договору оренди, а право сторін на розірвання Договору в односторонньому порядку та п. 6.5.5. Договору закріплена можливість відхилення Сторін від загального порядку розірвання господарських договорів. Умова щодо розірвання Договору в односторонньому порядку будь-якою із сторін, встановлена п. 6.5.5 Договору, є істотною умовою Договору в розумінні частиною 2 статті 180 ГК України, щодо якої сторонами досягнута згода, та справедливою, оскільки встановлює підстави та порядок розірвання Договору в односторонньому порядку будь-якою із сторін Договору.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач направив лист від 17.06.2022 вих. № 17-06 на електронну адресу .

Водночас, позивач стверджує, що лист відповідача від 17.06.2022 вих. № 17-06 є пропозицією розірвати Договір, не вважається належно відправленим згідно з п. 7.5.2 Договору та надісланий без використання кваліфікованих електронних довірчих послуг (без застосування електронного підпису та/або печатки), внаслідок чого зміст такого листа не впливає на зміну та/або припинення правовідносин між сторонами.

Зазначені аргументи позивача відхиляються колегією суддів зважаючи на те, що умови п. 6.5.5 Договору не містять вимог щодо формулювання повідомлення про розірвання договору та необхідності посилання на відповідний пункт договору, як на підставу розірвання договору.

Отже, повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку може бути складено стороною у довільній формі та з нього має чітко вбачатись намір сторони припинити договірні правовідносини.

Договір не містить імперативних вимог щодо визначення підстави розірвання договору в повідомленні про розірвання Договору, що надсилається відповідно до п. 6.5.5 Договору.

Зі змісту листа від 17.06.2022 вих. № 17-06 вбачається, що вказаний лист є повідомленням про розірвання Договору через неможливість подальшої співпраці у зв`язку з економічною ситуацією.

Про дане листом від 07.07.2022 вих. № 07-07 відповідач повторно проінформував позивача.

Відповідно до п. 7.5.1 Договору повідомлення, які надсилаються Стороні для виконання Договору або у зв`язку з ним, повинні бути складені у письмовій формі та підписані представниками Сторін, які мають на це очевидні або фактичні повноваження.

Згідно з п. 7.5.2 Договору зазначені вище повідомлення будуть вважатися переданими Стороні належним чином, якщо вони відправлені одним із таких способів:

7.5.2.1. кур`єром та вручені особисто; або

7.5.2.2. за допомогою факсимільного зв`язку; або

7.5.2.3. за допомогою послуг підприємств поштового зв`язку або кур`єрської служби.

Пунктом 7.5.4 Договору визначено, що усі повідомлення надсилаються на адреси та за номерами Сторін, які подаються у Розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» Договору, або на такі інші адреси та за номерами, які будуть повідомлені Стороною. Кожна зі Сторін зобов`язується негайно інформувати іншу Сторону про зміни адреси або телефонних номерів.

У розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» Договору зазначені електронні пошти сторін:

позивача: та відповідача: .

Лист від 17.06.2022 вих. № 17-06 був відправлений відповідачем з електронної адреси на електронну адресу позивача .

При цьому, аргумент позивача, що лист вих. № 17-06 від 17.06.2022 надійшов з електронної адреси , яка не зазначена в Договорі як контактна адреса відповідача, а не з зазначеної в Договорі електронної адреси відповідача , відхиляється судовою колегією, оскільки позивач ідентифікував автора листа як відповідача, в позовній заяві зазначив, що саме відповідач направив цей лист на електронну пошту позивача та, як вже акцентувалось, додав копію листа до позовної заяви. Електронна пошта пошта збігається по доменному імені з доменом, який був визначений сторонами у Договорі (peremoga.space). Відповідач визнав та підтвердив направлення саме ним листа вих. № 17-06 від 17.06.2022 позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронного листування, як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, не вимагає договірного врегулювання й визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України (постанови Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17, від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20, ухвала Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 914/1003/21, від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21).

В постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 914/2505/17 Верховний Суд виснував, що сторони можуть послуговуватися при виконанні договірних зобов`язань звичаями ділового обороту, які не заборонені згідно з умовами договору.

Так, колегія вважає, що з огляду на те, що укладений сторонами Договір не містить заборони електронного листування, беручи до уваги, що п. 7.5.4 Договору встановлено, що усі повідомлення надсилаються на адреси та за номерами Сторін, які подаються у розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін», а в розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» визначено електронні адреси сторін, листування сторін шляхом надіслання електронних листів на електронні адреси, визначені в Договорі, є частиною ділових звичаїв в Україні, не вимагає договірного врегулювання, не суперечить його умовам, а отже підлягає застосуванню.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що такий спосіб надіслання листа як надіслання його на електронну пошту позивача сторонами не був передбачений, не відповідає фактичним обставинам справи, не співвідноситься з умовами Договору та звичаями ділового обороту в розрізі питання комерційного листування.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Згідно зі статтею 6 вказаного закону для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.

Відповідно до частин 1, 2 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, аналізуючи положення статей 73, 96 ГПК України та частини першої, другої статті 5 і частину першу статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", виснувала, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

В постанові від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21 Верховним Судом сформульовано висновок, відповідно до якого роздруківка електронного листа та додатків до нього є паперовою копією електронного доказу. Чинним законодавством визначені випадки, коли використання електронного підпису є обов`язковим і за відсутності такого підпису документ не буде вважатися отриманим від певної особи. Але ці випадки не охоплюють комерційне, ділове чи особисте листування електронною поштою між приватними особами (якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами). У таких відносинах презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення.

В матеріалах справи містяться докази відправлення відповідачем на електронну пошту позивача листа від 17.06.2022 вих. № 17-06. В позові позивач підтвердив факт отримання листа від відповідача на електронну пошту, до якого долучив паперову копію цього листа.

Таким чином, встановленими є особа, яка надіслала лист від 17.06.2022 вих. № 17-06, (відповідач) та факт отримання цього листа позивачем.

Надана позивачем роздруківка листа від 17.06.2022 вих. № 17-06 є паперовою копією електронного доказу, яка має бути засвідчена в порядку, встановленому чинним законодавством, та не підлягає засвідченню електронним підписом.

З цих підстав суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача про надіслання відповідачем листа від 17.06.2022 вих. № 17-06 без застосування електронного підпису та/або печатки та вважає лист від 17.06.2022 вих. № 17-06 належним та допустимим доказом на підтвердження факту направлення відповідачем повідомлення про розірвання Договору в порядку, передбаченому його умовами.

Частиною 2 статті 795 ЦК України встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. 3 цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до наявних в справі накладної АТ «Укрпошта» від 01.09.2022 та опису вкладення у цінний лист 01.09.2022 відповідач направив на адресу позивача лист № 31-08-1, датований 31.08.2022, про припинення орендних відносин з 27.06.2022 та акт приймання-передачі приміщення, датований 27.06.2022, за яким відповідач повертає орендоване приміщення орендарю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц виснувала, що законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. При цьому, сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.

За наведеного та враховуючи наявні у матеріалах справи документи, колегія суддів висновується, що відповідачем реалізовано 17.06.2022 закріплене право на одностороннє розірвання Договору, а отже відповідний договір між сторонами є розірваним з 17.08.2022, тобто на 61 (шістдесят перший) календарний день з моменту відправлення ініціюючою Стороною письмового повідомлення про розірвання Договору.

Щодо висновків суду попередньої інстанції про фактичну сплату відповідачем заборгованості з орендної плати, експлуатаційних та операційних витрат, а також доводів апелянтів у відповідних частинах, судова колегія зазначає таке.

Як вже зазначалась, відповідно до пункту 3.4.4 Договору сторони домовились, що Орендар сплачує щомісячну орендну плату за користування Приміщенням шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривні) за курсом купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку (курс купівлі долара США визначається відповідно до даних сайту "fіnancе.ua"), на день виставлення Орендодавцем відповідного рахунку.

У пункті 3.4.5 Договору сторони погодили, що орендна плата протягом дії Договору сплачується Орендарем у такому порядку:

- у вигляді попередньої оплати в розмірі двох місячних орендних плат, що буде зарахована як оплата за перший та останній місяці оренди, згідно з отриманим рахунком, протягом 3 банківських днів з дати підписання сторонами Договору та Акта приймання-передачі Приміщення;

- всі наступні орендні платежі (орендна плата) за оренду Приміщення здійснюються у розмірі, що визначений пунктом 3.4.3 Договору, та сплачуються Орендарем у формі попередньої щомісячної орендної плати протягом 3 банківських днів з дати отримання Орендарем відповідного рахунка-фактури, але не пізніше 10 числа поточного місяця за наступний місяць користування Приміщенням.

Згідно з пунктом 3.5.3 Договору оплата операційних витрат здійснюється Орендарем на підставі виставленого Орендодавцем рахунку із розрахунку еквівалента 2 доларів США з ПДВ за 1 кв. м Приміщення, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривні) за курсом купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку (курс купівлі долара США визначається відповідно до даних сайту "fіnancе.ua") на день виставлення Орендодавцем відповідного рахунку. В разі збільшення вартості робіт та послуг підприємств (організацій), роботами та послугами яких користується Орендодавець з метою виконання Договору, вартість операційних витрат може змінюватись, про що Сторони підписують додаткову угоду про внесення змін до Договору.

Відповідно до пункту 3.5.4 Договору оплата експлуатаційних витрат, а саме послуг з прибирання місць загального користування, у розмірі 5 000 грн з ПДВ на місяць здійснюється Орендарем на підставі виставленого Орендодавцем рахунка. В разі збільшення вартості робіт та послуг підприємств (організацій), роботами та послугами яких користується Орендодавець з метою виконання Договору, вартість експлуатаційних витрат може змінюватись, про що Сторони підписують додаткову угоду про внесення змін до Договору.

Пунктом 3.5.5 Договору передбачено, що Орендодавець виставляє Орендарю рахунки на відшкодування комунальних послуг та операційних витрат на всю орендовану Орендарем площу. Оплата комунальних послуг, операційних та експлуатаційних витрат здійснюється Орендарем до 10-го числа кожного місяця за попередній місяць, на підставі виставлених рахунків Орендодавцем.

Щодо рахунків-фактур № СФ-0000744 від 02.04.2021 та № СФ-0000877 від 03.02.2022, колегія суддів а зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було сплачено на користь позивача 500 000,00 грн (частково за оренду плату та повністю за операційні та експлуатаційні витрати) в оплату за квітень 2021 року, що підтверджується виписками з банківського рахунку за: 23.04.2021, 26.04.2021, 09.02.2022.

Тому, сума заборгованості з орендної плати за квітень 2021 року (рахунок-фактура № СФ-0000744 від 02.04.2021) складає: 200 826,82 грн (700 826,82 грн - 500 000,00 грн).

Крім цього, відповідачем сплачено на користь позивача 600 000,00 грн в оплату за лютий 2022 року (частково за оренду плату та повністю за операційні та експлуатаційні витрати), що підтверджується виписками з банківського рахунку за: 09.02.2022, 18.02.2022.

Доказів сплати коштів у більшому розмірі за вказані періоди матеріали справи не містять.

Водночас, суд апеляційної інстанції приймає до уваги визнання відповідачем заборгованості за квітень 2021 року на суму 200 826,82 грн, про що останнім підтверджується у листах від 17.06.2022 вих. № 17-06 і від 07.07.2022 вих. № 07-07 та відзиві на позов. Вказане прийняте до уваги місцевим господарським судом, і такі висновки останнього колегія суддів вважає правильними.

Поряд із цим, з урахуванням п. 3.4.4 Договору, за даними сайту fіnancе.ua, курс купівлі долара США станом на день виставлення (03.02.2022) рахунку № СФ-0000877 становив: 28,24 (адреса посилання: https://charts.finance.ua/ua/currency/interbank/-/1/usd).

Тому, як вважає колегія суддів, розмір плати за користування Приміщенням за лютий 2022 року фактично мав складати не 710 023,19 грн, а 582 523,09 грн, що становить: 525 183,30 грн (22 640 доларів США х 28,24) - 22 834,06 грн х 5 днів; операційні витрати: 52 518,36 грн (1132 кв.м х 2 долари США х 28,24) - 2 283,40 грн х 5; експлуатаційні витрати: 4 821,43 грн (5 000 грн - 175,57 грн) (п. 3.5.4 Договору; з урахування заяви позивача про зміну предмету позову, прийнятої судом першої інстанції до розгляду).

Відтак має місце переплата в розмірі 17 476,91 грн (600 000,00 грн - 582 523,09 грн).

Таким чином, за висновками колегії суддів, заборгованість згідно рахунку-фактури № СФ-0000877 від 03.02.2022 у Орендаря перед Орендодавцем відсутня.

В свою чергу, твердження апелянта-1 про наявну переплату за лютий 2022 року, оскільки з 24.02.2022 по 28.02.2022 він не користувався Приміщенням, а операційні та експлуатаційні витрати позивачем відповідачу не надавались, тому загальна сума за лютий 2022 року мала становити 583 233,34 грн, а відтак має місце переплата в розмірі 16 766,66 грн (600 000,00 грн - 583 233,34 грн), частково приймаються до уваги колегією суддів, з огляду на вищевказані висновки в частині доведення відповідачем неможливості використання ним орендованим приміщенням за Договором через обставини активних бойових дій на території м. Києва в період з 24.02.2022 по 31.04.2022.

Стосовно оплати рахунків-фактур: № СФ-0000894 від 07.03.2022 на суму 762 090,66 грн, № СФ-0000899 від 01.04.2022 на суму 740 913,20 грн, № СФ-0000916 від 03.05.2022 на суму 740 913,20 грн, № СФ-0000928 від 22.06.2022 на суму 740 913,20 грн, № СФ-0000935 від 04.07.2022 на суму 740 913,20 грн, а також їх отримання відповідачем, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, має визначатися: а) за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу; б) у порядку її визначення, встановленим договором; в) у порядку її визначення, встановленим законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на наведене суд апеляційної інстанції звертає увагу та враховує, що відповідно до п. 8.4 Договору оренди правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов Договору і не врегульовані ним, регулюються нормами чинного в Україні законодавства.

За пп. 3.2.4 п. 3.2 Договору всі платежі здійснюються у національній валюті України гривні.

Так, колегія судів зазначає, що судом першої інстанції вірно вказано, що сайт «fіnancе.ua» не відображає курс купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку у заявленому позивачем спірному періоді, а саме: за березень 2022 року по липень 2022 року.

Там самим, колегія суддів, з огляду на приписи ст.ст. 6, 509, 526, 533 ЦК України в їх сукупності та відповідні положення Договору, вважає вмотивованим висновок місцевого господарського суду про взяття за основу ставок по курсу НБУ, які діяли у спірний період для визначення плати за Договором.

При цьому, судова колегія акцентує, що умовами Договору визначено: обов`язок відповідача своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату (підпункт 3.4.1), строк у який мають здійснюватися перерахування орендних платежів (підпункт 3.4.5), суму орендної плати (підпункт 3.4.3).

Хоча в Договорі й зазначено, що орендна плата сплачується з дати отримання відповідного рахунка-фактури, однак така умова договору не змінює кінцевого строку виконання грошового зобов`язання, який узгоджено сторонами у підпункті 3.4.5 Договору.

За своєю правовою природою рахунок на оплату є документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти. Ненадання рахунку, як і акта про оренду, не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку сплати орендних платежів.

За обставинами цієї справи орендоване майно в порядку, визначеному Договором, було отримано відповідачем і не повернуто позивачу протягом спірного періоду у встановленому Договором порядку (за актом приймання-передачі).

Підпунктом 3.2.2 п. 3.2 Договору сторони передбачили, що по закінченню кожного календарного місяця оренди Орендодавець протягом 7 (семи) робочих днів надає Орендарю акт щодо оренди Приміщення та наданих послуг.

Водночас, з урахуванням того, що обов`язок відповідача сплачувати орендні платежі виникає в силу закону (стаття 762 ЦК України) та умов Договору (підпункт 3.4.1), така оплата не залежить від факту виставлення позивачем рахунків на оплату орендних платежів та відповідних щомісячних актів.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15, від 22.05.2018 у справі № 923/712/17, від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019 у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 у справі № 915/400/18.

Так, беручи до уваги п. 3.4.4 Договору, офіційний курс відповідної валюти має визначатися станом на день виставлення рахунків-фактур: № СФ-0000894 від 07.03.2022, № СФ-0000899 від 01.04.2022, № СФ-0000916 від 03.05.2022, № СФ-0000928 від 22.06.2022, № СФ-0000935 від 04.07.2022, а обов`язок відповідача сплачувати орендні платежі виникає в силу закону (стаття 762 ЦК України) та умов Договору (підпункт 3.4.1, пункт 3.4.5), зокрема, не пізніше 10 числа поточного місяця за наступний місяць користування Приміщенням.

Згідно даних сайту НБУ (адреса посилання: https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates) за період з травня 2022 року по липень 2022 року офіційний курс гривні щодо долару США становив: 29,2549.

Таким чином, розрахунок орендної плати за період з травня 2022 року по липень 2022 року за Договором по Договору мав становити: 1 986 992,81 грн (29,2549 х 22 640 х 3), і в цій частині (щодо періоду з травня по липень 2022 року) з висновками суду попередньої інстанції погоджується й колегія суддів.

Таким чином, на переконання колегії суддів розмір заборгованості відповідача перед позивачем з орендної плати за Договором за період квітень 2021 року та з травня по липень 2022 року складає: 2 187 819,63 грн, з яких: 200 826,82 грн (залишок несплаченої орендної плати за квітень 2021 року згідно рахунку-фактури № СФ-0000744 від 02.04.2021) + 1 986 992,81 грн (несплачена сума орендної плати за травень - липень 2022 року).

Відтак, на переконання судової колегії висновки суду першої інстанції в частині заборгованості відповідача перед позивачем з орендної плати за Договором за період квітень 2021 року та з лютого по липень 2022 року є частково обґрунтованими.

В свою чергу, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта-2 щодо неправильності застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин даних офіційного курсу НБУ гривні до долара США, а також твердження скаржника-1 про безпідставне незастосування місцевим господарським судом до правовідносин ч. 6 ст. 762 ЦК України та про взяття за основу ставки по курсу НБУ для розрахунку орендної плати.

В частині визначення у рахунках-фактурах: № СФ-0000894 від 07.03.2022, № СФ-0000899 від 01.04.2022, № СФ-0000916 від 03.05.2022, № СФ-0000928 від 22.06.2022, № СФ-0000935 від 04.07.2022 сум операційних та експлуатаційних витрат та наявності підстав для їх оплати з боку відповідача, апеляційний господарський суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За пп. 3.1.1 п. 3.1 Договору до видів платежів відносяться, зокрема, операційні витрати (послуги, які надаються Орендодавцем та/або експлуатуючою організацією комплексу); експлуатаційні витрати (послуги з прибирання місць загального користування).

Підпунктом 3.5.1. п. 3.5. Договору встановлено, що Орендар зобов`язаний щомісяця сплачувати Орендодавцю компенсацію вартості послуг, що надаються Орендарю (у разі їх фактичної наявності) у зв`язку з користуванням Приміщенням та чи Комплексом (згідно рахунків, виставлених на підставі окремих договорів щодо обслуговування Приміщення).

Сплата операційних витрат здійснюється Орендарем на підставі виставленого Орендодавцем рахунку із розрахунку еквівалента 2 (два) долара США з ПДВ за 1 кв.м. Приміщення, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривні) за курсом купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку (курс купівлі долара США визначається відповідно до даних сайту «fіnancе.ua») на день виставлення Орендодавцем відповідного рахунку. В разі збільшення вартості робіт та послуг підприємств (організацій), роботами та послугами яких користується Орендодавець з метою виконання цього Договору, вартість операційних витрат може змінюватись, про що Сторони підписують додаткову угоду про внесення змін до цього Договору.

Сплата експлуатаційних витрат, а саме послуг з прибирання місць загального користування у розмірі 5 000 грн з ПДВ на місяць здійснюється Орендарем на підставі виставленого Орендодавцем рахунка. В разі збільшення вартості робіт та послуг підприємств (організацій), роботами та послугами яких користується Орендодавець з метою виконання цього Договору, вартість експлуатаційних витрат може змінюватись, про що Сторони підписують додаткову угоду про внесення змін до цього Договору (п.п. 3.5.3-3.5.4 п. 3.5 Договору).

Беручи до уваги пп. 3.5.1. п. 3.5. Договору колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, докази фактичного надання позивачем відповідачу послуг (операційних та експлуатаційних) за період з лютого по липень 2022 року, тому позовні вимоги про стягнення 336 434,93 грн (68 830,13 грн + 66 901,20 грн + 66 901,20 грн + 66 901,20 грн + 66 901,20 грн) операційних витрат та 25 000,00 грн експлуатаційних витрат є недоведеними.

При цьому, як вже зазначалось вище, відповідачем було сплачено операційні та експлуатаційні витрати за квітень 2021 року (63 260,69 грн + 5 000,00 грн) та за лютий 2022 року (64 089,31 грн + 4 821,43 грн (з урахуванням всього сплачених 5 000,00 грн)), згідно рахунків-фактур: № СФ-0000744 від 02.04.2021 та № СФ-0000877 від 03.02.2022, а тому, як висновується колегія суддів, вимоги позивача у цій частині є безпідставними.

Приймаючи до уваги вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

За такого, колегією суддів відхиляються аргументи апелянта-2 у зазначених межах.

Щодо заявленої позивачем до стягнення 871 285,86 грн (нараховано до орендної плати) та 121 481,71 грн (нараховано до операційних витрат) курсової різниці, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 553 УК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

Колегія суддів також враховує, що умовами Договору не передбачено компенсацію Орендарем втрат курсової різниці на користь Орендодавця.

За таких обставин, судова колегія вважає необґрунтованими доводи апелянта-2 у вказаних межах.

Водночас, апеляційний господарський суд не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Стосовно вимог про стягнення пені та 3% річних суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не дає визначення цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов`язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч. 3 ст. 549 ЦК України. Коли обов`язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв`язку з порушенням зобов`язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п.п. 5.1.1 п. 5.1 Договору у разі прострочення Орендарем виконання зобов`язання, яке передбачає здійснення Платежів на користь Орендодавця, Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцю неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки, яка встановлюється Національним банком України і діє у період прострочення, від суми простроченого зобов`язання за кожен календарний день прострочення.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

За статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Так, п.п. 5.1.1 п. 5.1 Договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ані застереження на кшталт «до дати фактичного виконання», тощо.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19.

За вказаного судовою колегією відхиляються, як невмотивовані, доводи скаржника-2 в частині помилкового застосування судом першої інстанції шестимісячного обмеження щодо нарахування пені.

Як вже висновувалось колегією суддів, обов`язок відповідача сплачувати орендні платежі виникає в силу закону (стаття 762 ЦК України) та умов Договору (підпункт 3.4.1), і така оплата не залежить від факту виставлення позивачем рахунків на оплату орендних платежів, а тим самим, строк оплати за кожний спірний період, що виник після 10 числа поточного місяця за який мав бути виставлений рахунок (пп. 3.4.5).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, що становить 408 896,24 грн, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично не вірним.

Так, здійснивши перерахунок пені в частині щодо несплати орендних платежів за періоди починаючи з 11.04.2021 по 09.10.2021 та з 11.05.2022, 11.06.2022 і 11.07.2022 по 03.08.2022, правильним є такий розрахунок пені:

Сума боргуПеріод заборгованостіКількість днів прострочкиРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за весь період прострочення
200 826,8211.04.2021 - 15.04.202156,500.036357,64
200 826,8216.04.2021 - 22.07.2021987,500.0418 088,09
200 826,8223.07.2021 - 09.09.2021498,000.0444 313,65
200 826,8210.09.2021 - 09.10.2021308,500.0472 806,07
Сума боргуПеріод заборгованостіКількість днів прострочкиРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за весь період прострочення
662 330,9411.05.2022 - 02.06.20222310,000.0558 347,18
662 330,9403.06.2022 - 03.08.20226225,000.13756 252,76
Сума боргуПеріод заборгованостіКількість днів прострочкиРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за весь період прострочення
662 330,9411.06.2022 - 03.08.20225425,000.13748 994,34
Сума боргуПеріод заборгованостіКількість днів прострочкиРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за весь період прострочення
662 330,9411.07.2022 - 03.08.20222425,000.13721 775,26
Всього складає: 15 565,45 грн + 64 599,95 грн + 48 994,34 грн + 21 775,26 грн = 150 935,00 грн.

За вказаного, суд апеляційної інстанції вважає невмотивованими висновки місцевого господарського суду в частині відсутності підстав для стягнення з відповідача пені за відповідні періоди. Додатково в наведеному колегія суддів зазначає, що враховуючи викладені в цій постанові висновки про те, що лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є підтвердженням настання дії форс-мажорних обставин, як умови можливості звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору, а відповідачем не виконано пп. 5.4.2 п. 5.4 Договору в межах питання необхідності надання позивачу сертифікату, як доказу в підтвердження неможливості виконання ним своїх грошових зобов`язань за Договором саме з огляду на форс-мажорні обставини, передчасними є висновки суду попередньої інстанції про відмову у стягненні пені за період з травня 2022 року по серпень 2022 року.

З цих підстав доводи апелянта-2 є частково вмотивованими.

Щодо заявленої відповідачем у відзиві на позов заяви про застосування позовної давності, судовою колегією зазначається, що відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України був встановлений карантин.

Дію карантину було неодноразово продовжено, і постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної роби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» дію карантину було продовжено до 31 серпня 2022 року.

Відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», що набрав чинності 02.04.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COV1D-I9), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені на час карантину.

Аналогічна правова позиція щодо визначення перебігу строку позовної давності відповідно до положень 256, 258, 549 та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України викладена Верховним Судом у постановах від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21.

Враховуючи, що дію карантину було продовжено до 31 грудня 2022 року, а позивач звернувся до господарського суду з позовом 04.08.2022, строк позовної давності в частині стягнення пені за квітень 2021 року з 11.04.2021 не був пропущений позивачем при зверненні з відповідним позовом до суду, про що, за висновками колегії суддів, правильно зазначено судом 1-ої інстанції.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку 3% річних за період з 21.04.2021 по 03.08.2022, що складає - 62 044,52 грн, колегія суддів звертає увагу, що такий розрахунок був проведений арифметично не вірно.

Здійснивши перерахунок 3% річних в частині щодо несплати орендних платежів за період з 21.04.2021 по 03.08.2022, суд апеляційної інстанції визначає, що стягненню з відповідача підлягає 16 796,45 грн 3% річних, що становить:

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 11/04/2021 до 03/08/2022 200 826,82 x 3 % x 480 : 365 : 1004807 923,03 грн
Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 11/05/2022 до 03/08/2022 662 330,94 x 3 % x 85 : 365 : 100854 627,24 грн
Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 11/06/2022 до 03/08/2022 662 330,94 x 3 % x 54 : 365 : 100542 939,66 грн
Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 11/07/2022 до 03/08/2022 662 330,94 x 3 % x 24 : 365 : 100241 306,52 грн
За наведеного, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав для стягнення з відповідача 3% річних за вказані періоди.

В свою чергу, аргументи скаржника-2 знайшли своє підтвердження у цій частині.

Окремо суд акцентує, що не підлягають задоволенню заявлені позивачем вимоги про стягнення пені та 3% річних, нарахованих щодо операційних та експлуатаційних витрат за період з квітня 2021 року по 03.08.2023, оскільки, по-перше, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного надання позивачем відповідачу послуг (операційних та експлуатаційних) за період з лютого по липень 2022 року, а по-друге, відповідачем було сплачено операційні та експлуатаційні витрати за квітень 2021 року (63 260,69 грн + 5 000,00 грн) та за лютий 2022 року (64 089,31 грн + 4 821,43 грн) згідно рахунків-фактур: № СФ-0000744 від 02.04.2021 та № СФ-0000877 від 03.02.2022.

В частині доводів апелянта-1 про дослідження Господарським судом міста Києва лише електронного доказу - даних сайту finance.ua, втім не дослідження в судовому засіданні інших наявних в матеріалах справи доказів, а також щодо порушення судом першої інстанції права учасників справи на виступ з промовами (заключним словом) у судових дебатах, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам. Учасники справи можуть давати свої пояснення з приводу письмових, речових та електронних доказів або протоколів їх огляду, ставити питання експертам. Першою ставить питання особа, за клопотанням якої було викликано експерта.

Про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів (ст. 217 ГПК України).

У відповідності до ст.ст. 218, 219 ГПК України (чинних на час розгляду справи) у судових дебатах виступають з промовами (заключним словом) учасники справи. У цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. В дебатах учасник виступає самостійно або призначає для виступу одного представника. Порядок проведення, тривалість судових дебатів та черговість виступів учасників справи визначаються головуючим виходячи з розумно необхідного часу для викладення учасниками справи їх позиції по справі. З дозволу суду промовці можуть обмінюватися репліками. Право останньої репліки завжди належить відповідачеві та його представникові.

Після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його оголошення.

З матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні 06.10.2022 суд на місці ухвалив задовольнити заяву позивача про зміну предмета позову та предмет який підлягає розгляду, сума позовних вимог становить 5 473 828,23 грн, окрім того даною ухвалою було закрито підготовче провадження у справі № 910/7352/22 та призначено справу до розгляду по суті на 27.10.2022.

Протокольною ухвалою суду від 27.10.2022 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 10.11.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 судове засідання відкладено на 24.11.2022.

Протокольною ухвалою суду від 24.11.2022 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 08.12.2022.

У судове засідання 08.12.2022 з`явилися сторони, надали пояснення по справі.

В судовому засіданні 08.12.2022, після виходу з нарадчої кімнати, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Так, проаналізувавши відповідні матеріали справи, з огляду на вказаний хід судового процесу у справі в місцевому господарському суді, враховуючи обсяг досліджених у справі доказів, беручи до уваги докази, покладені останнім в основу оскаржуваного рішення про часткову відмову у задоволенні позову, судовою колегією відхиляються аргументи апелянта-1 щодо порушення судом приписів ГПК України в частині порядку дослідження доказів та процедури, що регламентує судові дебати як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22, колегія зазначає таке.

За ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч.ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України).

Колегія суддів зазначає, що відповідно в заявах по суті спору сторони зазначають попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи.

В свою чергу, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат.

В той же час, сторона не обмежена в праві доведення іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (ч. 6 ст. 129 ГПК України).

Одночасно, за змістом частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно, до закінчення судових дебатів у справі сторона повинна зробити заяву про подання доказів понесення нею судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Водночас, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Колегія суддів вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

На підставі долучених до матеріалів справи документів, апеляційним господарським судом встановлено, що на підтвердження судових витрат представником позивача надано копії: договору про надання правничої допомоги від 25.07.2022; додаткової угоди від 25.07.2022 до договору про надання правничої допомоги від 25.07.2022, звіту про надані послуги згідно з додатковою угодою від 25.07.2022 до договору про надання правничої допомоги від 25.07.2022.

Так, 25.07.2022 між адвокатом Повар Олександром Миколайовичем (далі Адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кріденс» (далі Клієнт) укладено договір № б/н про надання правничої допомоги (далі - Договір), згідно умов якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає доручення та зобов`язується надавати професійну правничу допомогу Клієнту з будь-яких питань, що виникають у процесі діяльності Клієнта, у тому числі з питань захисту прав, свобод та інтересів Клієнта перед органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також у судовому порядку, в т.ч. в арбітражі та третейських судах.

Пунктом 2.2 Договору, Клієнт доручає Адвокату здійснювати будь-які професійні права адвоката, що надані чинним законодавством, та погоджується з тим, що Адвокат вправі здійснювати такі права в обсягах та у спосіб, які Адвокат вважатиме оптимальними для досягнення результату захисту та поновлення прав і законних інтересів Клієнта, в т.ч. адвокат має професійні права:

отримувати письмові висновки фахівців (експертів) з питань, що потребують спеціальних знань: збирати відомості про факти, які можуть бути використані як докази;

запитувати і отримувати документи або їх копії від підприємств, установ, організацій, об`єднань, а від громадян за їх згодою; застосовувати науково-технічні засоби відповідно до чинного законодавства України;

заявляти клопотання і скарги на прийомі у посадових осіб та отримувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги; бути присутнім при розгляді поданого клопотання і скарг на засіданні колегіальних органів і давати пояснення щодо суті клопотання і скарг;

брати участь у слідчих діях, складати, підписувати та подавати будь-які процесуальні документи, оскаржу вати рішення, дії або бездіяльність будь-яких осіб, брати участь у судових засіданнях, розгляді справ про адміністративні правопорушення, виконувати інші дії та здійснювати будь-які інші права, передбачені законодавством України, в т.ч. законодавством про адміністративні правопорушення, кримінально-процесуальним, цивільно-процесуальним, господарсько-процесуальним, адміністративно-процесуальним законодавством.

У відповідності до п. 2.3 Договору, при виконанні цього Договору Адвокат має також право:

мати помічника адвоката або декількох помічників адвоката з числа осіб, які мають вишу юридичну освіту;

бути заздалегідь повідомленим про намір Клієнта укласти договір з аналогічним дорученням або схожим дорученням чи дорученням, що можливо у майбутньому може стосуватися цього Договору;

залучати інших адвокатів до виконання доручення Клієнта або передоручати їм повністю або частково доручення Клієнта.

В розділі 6 договору сторонами узгоджено, що Клієнт зобов`язується сплачувати Адвокату за послуги гонорари, оплачувати витрати та здійснювати інші платежі відповідно до цього Договору, додаткових угод до Договору, якщо Сторони не домовились про інше.

Адвокат має право на відшкодування за рахунок Клієнта витрат, понесених при виконанні цього Договору (відрядження, транспортні витрати, витрати на телефонні переговори, нотаріальні послуги, сплату мита та інших платежів тощо).

Додатковою угодою від 25.07.2022 до Договору про надання правничої допомоги від 25.07.2022 адвокат та клієнт погодили, що вартість Послуг (надалі - Гонорар) складається з наступного:

- підготовка позову та будь-якої іншої заяви по суті спору, а також пояснень по суті - 7 000,00 грн. за кожну заяву та/або пояснення;

- підготовка заяви з процесуальних питань - 3 000,00 грн. за кожну заяву;

- участь у судовому засіданні - 5 000,00 за кожне засідання;

- витрати Адвоката у зв`язку з наданням Послуг (у т.ч. витрати на нотаріальні послуги: витрати, пов`язані із залученням експертів, спеціалістів, фахівців, інших адвокатів тощо) - за окремою домовленістю з Клієнтом, однак не нижче фактично понесених Адвокатом витрат.

Згідно долученого Адвокатом звіту про надані послуги від 13.12.2022 року, адвокатом було надано наступні послуги:

- підготовка тексту позовної заяви у справі № 910/7352/22 вартість за одиницю послуги - 7 000,00 грн, загальна вартість послуги - 7 000,00 грн;

- підготовка тексту відповіді на відзив у справі № 910/7352/22 вартість за одиницю послуги - 7 000,00 грн, загальна вартість послуги - 7 000,00 грн;

- підготовка заяви про зміну предмета позову у справі № 910/7352/22 вартість за одиницю послуги - 7 000,00 грн, загальна вартість послуги - 7 000,00 грн;

- підготовка тексту пояснень щодо заперечень відповідача у справі № 910/7352/22 вартість за одиницю послуги - 7 000,00 грн, загальна вартість послуги - 7 000,00 грн;

- підготовка пояснень для Господарського суду м. Києва щодо способу відправки відповіді на відзив, вартість за одиницю послуги - 3 000,00 грн, загальна вартість послуги - 3 000,00 грн;

- підготовка клопотання про надіслання кореспонденції на іншу адресу позивача вартість за одиницю послуги - 3 000,00 грн, загальна вартість послуги - 3 000,00 грн;

- участь у судовому засіданні 06.10.2022, вартість за одиницю послуги 5 000,00 грн, загальна вартість послуги - 5 000,00 грн;

- участь у судовому засіданні 27.10.2022, вартість за одиницю послуги 5 000,00 грн, загальна вартість послуги - 5 000,00 грн;

- участь у судовому засіданні 24.11.2022, вартість за одиницю послуги 5 000,00 грн, загальна вартість послуги - 5 000,00 грн;

- участь у судовому засіданні 08.12.2022, вартість за одиницю послуги 5 000,00 грн, загальна вартість послуги - 5 000,00 грн.

Загальна вартість за надані адвокатом послуги складає 54 000,00 грн.

Заперечуючи проти стягнення заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідач посилається на те, що позивачем у поданому звіті про надані послуги не деталізовано витрачений адвокатом Поваром О. час на складення того чи іншого процесуального документа, з огляду на що неможливо визначити дійсно витрачений представником позивача час на підготовку, а відтак, дослідити співвідношення зазначеного в звіті обсягу наданих послуг з фактично витраченим часом адвоката на їх надання не вбачається за можливе. На думку відповідача, подання заяви про зміну позову, як було зазначено представником позивача у такій заяві, було обумовлено його помилкою та включення заявлених до стягнення операційних та експлуатаційних витрат до позовної вимоги про стягнення орендної плати, а також його помилковим розрахунком втрат від знецінення валюти внаслідок інфляції. Таким чином, подання заяви про зміну предмету позову - це виправлення помилок представника позивача, допущених при наданні правової допомоги позивачу у складанні позовної заяви. Надання позивачем пояснень щодо способу відправки відповіді на відзив (із застосуванням послуг «Нової пошти») було обумовлено втратою представником позивача електронної версії відзиву на позовну заяву та відсутністю можливості роздрукувати відзив в офісі представника позивача, внаслідок чого представник позивача не зміг відправити відзив на позовну заяву до 20 год 00 хвилин останнього дня строку, встановленого судом для надання відзиву на позовну заяву. Водночас, на переконання ТОВ "Перемога Воркінг", відповідач не зобов`язаний нести, а суд не може змусити відповідача оплачувати негативні наслідки відсутності у представника позивача можливості своєчасно та належно готувати, зберігати та подавати заяви по суті справи, а також наслідки відсутності працюючого принтера в офісі представника позивача.

Щодо зазначеного, колегія суддів вказує, що у даному випадку судом першої інстанції враховано критерії визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Також місцевим господарським судом застосовано правило розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що у звіті про надання послуг вбачається, що Адвокатом було надано Клієнту такі послуги, зокрема: підготовка заяви про зміну предмета позову у справі № 910/7352/22 вартість за одиницю послуги - 7 000,00 грн, загальна вартість послуги - 7 000,00 грн; підготовка тексту пояснень щодо заперечень відповідача у справі № 910/7352/22 вартість за одиницю послуги - 7 000,00 грн, загальна вартість послуги - 7 000,00 грн; підготовка пояснень для Господарського суду м. Києва щодо способу відправки відповіді на відзив, вартість за одиницю послуги - 3 000,00 грн, загальна вартість послуги - 3 000,00 грн; підготовка клопотання про надіслання кореспонденції на іншу адресу позивача вартість за одиницю послуги - 3 000,00 грн, загальна вартість послуги - 3 000,00 грн.

Водночас, як звернув увагу місцевий господарський суд, представник позивача у заяві про зміну предмета позову вказував, що остання була зумовлена тим, що: «Позивач помилково включив належні до стягнення операційні та експлуатаційні витрати, розмір яких визначений пунктами 3.5.3 та 3.6.4 Договору оренди, до позовної заяви про стягнення орендної плати».

За таких обставин, відсутні підстави для покладення на відповідача витрат (7 000,00 грн) на підготовку заяви про зміну предмета позову на відповідача, і з такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Також суд попередньої інстанції акцентував, що представник позивача просив покласти на відповідача витрати на правову допомогу в частині підготовки пояснень для Господарського суду м. Києва щодо способу відправки відповіді на відзив та підготовки клопотання про надіслання кореспонденції на іншу адресу позивача в загальному розмірі 6 000,00 грн.

Однак оскільки підготовка вищевказаного клопотання була зумовлена втратою представником позивача електронної версії відзиву на позовну заяву та відсутністю можливості роздрукувати відзив в офісі представника позивача, місцевий господарський суд обґрунтовано, як вважає колегія суддів, поклав такі витрати на позивача, оскільки вони виникли з суб`єктивних підстав останнього.

Стосовно підготовки тексту пояснень щодо заперечень відповідача у справі № 910/7352/22 вартість - 7 000,00 грн, суд першої інстанції звернув увагу, що виходячи з конкретних обставин справи та враховуючи, що пояснення по суті повторюють заперечення викладені у відповіді на відзив, реальним та розумним їх розміром буде 3 000,00 грн. Дане, за висновками судової колегії, обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом.

Відносно наданих Адвокатом послуг Клієнту щодо: підготовки тексту позовної заяви - 7 000,00 грн; підготовки тексту відповіді на відзив - 7 000,00 грн; участі у судових засіданнях: 06.10.2022, 27.10.2022, 24.11.2022, 08.12.2022 - загальна сума 20 000,00 грн, то в цій частині витрати позивача, за висновками суду апеляційної інстанції, є обґрунтованими. У зв`язку із чим колегія суддів вважає невмотивованими висновки суду першої інстанції в цій частині.

Водночас, колегія суддів акцентує, що зважаючи на викладені у цій постанові висновки, що вказують на наявність підстав для часткової зміни оскаржуваного рішення, і, як наслідок, часткового задоволення позовних вимог позивача, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 підлягає зміні з процесуальної підстави.

За таких обставин, виходячи зі складності справи, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, часткової неспівмірності заявлених судових витрат, з урахуванням критеріїв пропорційності та реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, зважаючи на часткову вмотивованість клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заяви позивача щодо витрат на правничу допомогу, розмір якої становить 37 000,00 грн (7 000 + 7 000 + 3 000 + 20 000).

Поряд із цим, судова колегія акцентує, що за п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов позивача задоволено частково, витрати останнього на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами у відповідності до ст.ст. 126, 129 ГПК України.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу Адвоката покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та сума, яка підлягає до стягнення з відповідача становить: 15 921,10 грн (37 000 х 43,03% / 100).

В свою чергу, беручи до уваги наведене, колегією суддів визнаються частково обґрунтованими доводи апелянта-1 в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22.

Поряд із цим, колегія суддів звертає увагу, що апелянтом-2 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 згідно апеляційної скарги не оскаржується.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Частиною 1 статті 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи, викладені відповідачем та позивачем в апеляційних скаргах, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної і резолютивної частин в редакції цієї постанови у відповідних редакціях про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" про стягнення коштів та про часткове задоволення заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» про розподіл судових витрат, а апеляційні скарги, - частковому задоволенню.

Згідно ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, судові витрати апелянтів зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача - ТОВ "Перемога Воркінг" та позивача - ТОВ "Кріденс".

Керуючись ст.ст. 129, 244, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 - задовольнити частково.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 - задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/7352/22 змінити і викласти його мотивувальну та резолютивну частину в редакції цієї постанови.

4. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кріденс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога Воркінг" про стягнення коштів - задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога Воркінг» (адреса: 01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 36 Д; ідентифікаційний код - 41297215) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» (адреса: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 5; ідентифікаційний код - 33396575) заборгованість зі сплати орендної плати - 2 187 819,63 грн (два мільйони сто вісімдесят сім тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень 63 копійки), пеню - 150 935,00 грн (сто п`ятдесят тисяч дев`ятсот тридцять п`ять гривень), 3% річних - 16 796,45 грн (шістнадцять тисяч сімсот дев`яносто шість гривень 45 копійок) та судовий збір за подачу позову до суду 1-ої інстанції - 35 333,27 грн (тридцять п`ять тисяч триста тридцять три гривні 27 копійок).

6. В іншій частині позову - відмовити.

7. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/7352/22 змінити і викласти його мотивувальну та резолютивну частину в редакції цієї постанови.

8. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» про розподіл судових витрат - задовольнити частково.

9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога Воркінг» (адреса: 01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 36 Д; ідентифікаційний код - 41297215) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» (адреса: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 5; ідентифікаційний код - 33396575) витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції - 15 921,10 грн (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот двадцять одна гривня 10 копійок).

10. В іншій частині заяви про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» (адреса: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 5; ідентифікаційний код - 33396575) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога Воркінг» (адреса: 01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 36 Д; ідентифікаційний код - 41297215) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги - 52 998,64 грн (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 64 копійки).

12. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога Воркінг» (адреса: 01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 36 Д; ідентифікаційний код - 41297215) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кріденс» (адреса: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 5; ідентифікаційний код - 33396575) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги - 12 779,39 грн (дванадцять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 39 копійок).

13. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

14. Справу № 910/7352/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.04.2025.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак