РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.04.2025Справа № 910/1326/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОАЗИС 2016"

до Фізичної особи-підприємця Макарчук Ольги Миколаївни

про стягнення 4 991,40 грн.,

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОАЗИС 2016" (далі - позивач, Об`єднання) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Макарчук Ольги Миколаївни (далі - відповідач, Підприємець) грошових коштів у загальному розмірі 4 991,40 грн., з яких: 2 810,08 грн. - основний борг за договором про участь у витратах на утримання та збереження будинку від 02.01.2019 року № 5/РВ-2019, 492,49 грн. - пеня, 295,22 грн. - 3 % річних, 1 393,61 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою від 05.02.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/1326/25 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, цією ухвалою суд встановив відповідачу строк на подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

12.02.2025 року через систему "Електронний суд" надійшла заява відповідача від 11.02.2025 року, в якій Підприємець просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності до пред`явлених Об`єднанням вимог та відмовити у задоволенні позову останнього з наведених підстав.

Інших клопотань чи заяв, у тому числі по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.01.2019 року між Об`єднанням (Сторона-1) та Підприємцем (Сторона-2) був укладений договір про участь у витратах на утримання та збереження будинку № 5/РВ-2019 (далі - Договір), предметом якого є забезпечення Стороною-1 безпосередньо або шляхом залучення фізичних та/або юридичних осіб робіт щодо утримання та збереження будинку та споруд, які фінансуються за рахунок Резервного фонду у житловому будинку № 8 по проспекту Героїв Сталінграду в місті Києві, а Сторона-2 приймає участь у формуванні Резервного фонду шляхом сплати щомісячного платежу в погодженому сторонами розмірі.

Означений правочин підписаний уповноваженим представником позивача та Підприємцем, а також скріплений відбитками печаток сторін.

У пункті 2 Договору Сторона-2 констатувала, що вона є орендарем нежитлового приміщення, розташованого в місті Києві по проспекту Героїв Сталінграду 8, корпус 8, загальною площею 236,3 м2 згідно з Договором оренди нерухомого майна № 2406/15 від 24.06.2015 року.

Відповідно до пунктів 4-6 Договору загальна сума щомісячного платежу Сторони-2 для формування Резервного фонду сплачується у розмірі 560,84 грн. без ПДВ.

Сторони погодили, що розмір щомісячного платежу може бути змінено.

Розрахунковим періодом є календарний місяць.

Стороною-2 здійснюється сплата платежів до Резервного фонду та інші платежі не пізніше, ніж до 10 числа місяця, що настає за розрахунковим, на підставі умов цього Договору.

Сплата платежів відбувається у безготівковій формі. Факт неотримання рахунку не звільняє від здійснення оплати.

Підпунктом 1 пункту 11 Договору на Сторону-2 покладено обов`язок сплачувати встановлений розмір платежу на утримання та збереження будинку в порядку та строки, передбачені дим Договором.

За умовами пункту 18 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками та діє до 31.01.2020 року, окрім пунктів 4-8, 11 Договору, які діють до повного їх виконання.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення Стороною-1 своїх зобов`язань за цією угодою.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що всупереч умовам Договору відповідач протягом лютого 2019 року - січня 2020 року неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки зі своєчасної та повної оплати передбачених Договором платежів, перерахувавши позивачу 20.08.2019 року грошові кошти в сумі лише 3 920,00 грн. та заборгувавши таким чином Об`єднанню 2 810,08 грн. ((560,84 грн. * 12 місяців) - 3 920,00 грн.).

З урахуванням наведених обставин, Об`єднання звернулася до господарського суду міста Києва з означеним позовом для примусового стягнення з Підприємця наявної в останнього заборгованості, а також нарахованих сум пені та компенсаційних виплат.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням такого.

Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 1 статті 385 Цивільного кодексу України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Частиною 1 статті 9 Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" від 14.05.2015 року № 417-VIII (далі - Закон № 417-VIII) встановлено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно з пунктом 1 розділу І Статуту Об`єднання, затвердженого установчими зборами позивача (протокол від 05.06.2016 року № 1), Об`єднання створено власниками квартир та нежитлових приміщень (далі - співвласники) житлових будинків розташованих за адресами: місто Київ, проспект Героїв Сталінграду, 8, корпус 2, корпус 3, корпус 4, корпус 5, корпус 6, корпус 7 та корпус 8 (далі - будинок), відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

За умовами частини 4 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29.11.2001 року № 2866-III (далі - Закон № 2866-III) основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Пунктом 1 розділу ІІ Статуту позивача передбачено, що метою створення Об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Статуту Об`єднання завданням та предметом діяльності позивача є, зокрема, забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.

Згідно з абзацом 13 частини 1 статті 7 Закону № 2866-III у статуті має бути визначено, зокрема: порядок прийняття кошторису, створення та використання фондів об`єднання, включаючи резервні, а також порядок оплати спільних витрат.

Пунктом 1 розділу ІV Статуту Об`єднання встановлено, що в Об`єднанні повинні бути створені Резервний фонд для фінансування непередбачених видатків, що не мають постійного характеру і не могли бути передбачені при складанні та затвердженні кошторису, та ремонтний фонд, що формується для прискорення технічного переоснащення, модернізації та реконструкції спільного майна об`єднання. Розміри внесків до фондів, порядок та строки їх сплати встановлюються загальними зборами.

За умовами абзацу 7 частини 1 статті 16 та частини 2 статті 21 Закону № 2866-III порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до Резервного та ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами Об`єднання відповідно до законодавства та Статуту Об`єднання. Аналогічні положення містяться у пункті 2 розділу ІV Статуту позивача.

За змістом статті 10 Закону № 2866-III вищим органом управління об`єднання є загальні збори його членів, до виключної компетенції яких, зокрема, питання про використання спільного майна; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт багатоквартирного будинку або про зведення господарських споруд. За результатами розгляду питань, віднесених до компетенції загальних зборів, приймається рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.

Для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення (абзац 1 частини 1 статті 22 Закону № 2866-III).

У позовній заяві Об`єднання вказувало, що 19.04.2017 року загальними зборами Об`єднання було прийнято рішення про прийняття на самостійне забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: місто Київ, проспект Героїв Сталінграду, будинок 8, корпуси 2-8, з 01.06.2017 року.

Абзацом 9 частини 1 статті 15 Закону № 2866-III передбачено, що співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Обов`язок співвласників виконувати рішення зборів співвласників визначений і в частині 1 статті 7 Закону № 417-VIII.

Власник квартири та/або нежитлового приміщення зобов`язаний відповідно до законодавства забезпечити використання, утримання, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт приміщень або їх частин без завдання шкоди майну і порушення прав та інтересів інших співвласників. Внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів (частини 2, 3 статті 23 Закону № 2866-III).

За частиною 2 статті 10 Закону № 417-VIII до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком.

Згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 12 Закону № 417-VIII витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частини 2, 3 статті 12 Закону № 417-VIII).

Таким чином, прийняті відповідно до статуту рішення загальних зборів Об`єднання з питань управління багатоквартирним будинком є обов`язковими для усіх власників квартир (нежитлових приміщень) у багатоквартирному будинку, які одночасно є співвласниками спільного майна такого будинку та зобов`язані його утримувати в силу прямої норми статті 322 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 7 Закону № 417-VIII.

У зв`язку з наведеними обставинами, рішення загальних зборів Об`єднання, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком (формування резервного фонду), є обов`язковими для власника нежилого приміщення, розташованого в місті Києві по проспекту Героїв Сталінграду 8, корпус 8, приміщення загальною площею 236,3 м2, який в силу прямої норми закону несе тягар утримання належного йому майна та зобов`язаний виконувати прийняті відповідно до статуту рішення Об`єднання. При цьому, у разі відмови співвласника сплачувати встановлені внески і платежі Об`єднання має право звернутися до суду (частина 6 статті 13, частина 1 статті 17 Закону № 2866-III).

У той же час, визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком, чинне законодавство не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав об`єднання співвласників, зокрема не встановлює для ОСББ права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна (частина 6 статті 13 Закону № 2866-III).

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що з урахуванням приписів статті 511 Цивільного кодексу України, прийняті відповідно до статуту рішення Об`єднання є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів нерухомого майна.

У той же час, згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 02.09.2020 року в справі № 906/884/19, виходячи із загальних підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (стаття 11 Цивільного кодексу України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на управління будинком мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та ОСББ, або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна.

Тобто, обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням ОСББ, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.

У зв`язку з означеними обставинами 02.01.2019 року між Об`єднанням та Підприємцем (як орендарем нежитлового приміщення, розташованого в місті Києві по проспекту Героїв Сталінграду 8, корпус 8, загальною площею 236,3 м2 згідно з Договором оренди нерухомого майна № 2406/15 від 24.06.2015 року) і був укладений Договір, предметом якого є забезпечення позивачем робіт щодо утримання та збереження будинку та споруд, які фінансуються за рахунок Резервного фонду у житловому будинку № 8 по проспекту Героїв Сталінграду в місті Києві.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлену статтею 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи не спростований Підприємцем факт неналежного виконання ним обов`язків з оплати позивачу платежів за Договором, а також зважаючи на те, що загальна сума основного боргу відповідача, яка складає 2 810,08 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про відсутність чи погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Об`єднання до Підприємця про стягнення вказаної суми боргу.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за Договором, позивач просив суд стягнути з відповідача 492,49 грн. пені, нарахованої на загальну суму основного боргу за Договором у розмірі 2 810,08 грн. у період з 28.02.2019 року по 30.01.2020 року.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами підпункту 3 пункту 12 Договору Сторона-1 має право нараховувати та стягувати, у разі несвоєчасної сплати Стороною-2 внесків та/або не у повному обсязі сплати платежів на утримання та збереження будинку за виконані роботи, пеню та/або інші штрафні санкції у розмірі, встановленому законом та/або Договором.

Відповідно до пункту 14 Договору Сторона-2 несе відповідальність за несвоєчасну сплату Стороні-1 платежів та/або сплату платежів не у повному обсязі, для утримання та забезпечення будинку шляхом сплати пені та/або інших штрафних санкцій, а також відшкодування збитків Сторони-2.

Згідно з пунктом 8 Договору, за несвоєчасну сплату платежів щодо участі у витратах на збереження будинку та споруд зі Сторони-2 стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 492,49 грн., суд вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених методологічних помилок при визначенні бази нарахування, початкових і кінцевих дат періодів прострочення, а також тривалості періоду нарахування пені, що призвело до заявлення суми вказаної штрафної санкції у завищеному розмірі.

Так, згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Крім того, суд зауважує, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання (у даному випадку такі строки передбачені пунктом 5.1 Договору), прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, штрафні санкції підлягають нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.

Суд також звертає увагу на імперативні положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як було зазначено вище, за умовами пунктів 4, 5.1 Договору загальна сума щомісячного платежу Сторони-2 для формування Резервного фонду сплачується у розмірі 560,84 грн. без ПДВ. Сплата платежів до Резервного фонду та інші платежі здійснюються Стороною-2 не пізніше, ніж до 10 числа місяця, що настає за розрахунковим.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що прострочення відповідачем оплати платежів протягом спірних місяців фактично виникало після 10 числа відповідного місяця, а нарахування пені за кожен такий місяць окремо повинно було здійснюватися протягом шести місяців з дати настання відповідного прострочення. Отже, нарахування Об`єднанням штрафних санкцій з 28.02.2019 року по 30.01.2020 року на повну суму заборгованості відповідача у розмірі 2 810,08 грн. є необґрунтованим.

Враховуючи вищенаведене, обґрунтованою сумою пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний останнім період (з урахуванням здійсненої відповідачем 20.08.2019 року суми боргу в розмірі 3 920,00 грн.), є 454,74 грн., з яких: 86,78 грн. - пеня, нарахована у період з 12.03.2019 року по 19.08.2019 року за прострочення внесення плати за лютий 2019 року в сумі 560,84 грн.; 70,19 грн. - пеня, нарахована у період з 11.04.2019 року по 19.08.2019 року за прострочення внесення плати за березень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 53,83 грн. - пеня, нарахована у період з 11.05.2019 року по 19.08.2019 року за прострочення внесення плати за квітень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 37,15 грн. - пеня, нарахована у період з 11.06.2019 року по 19.08.2019 року за прострочення внесення плати за травень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 21,02 грн. - пеня, нарахована у період з 11.07.2019 року по 19.08.2019 року за прострочення внесення плати за червень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 3,66 грн. - пеня, нарахована у період з 13.08.2019 року по 19.08.2019 року за прострочення внесення плати за липень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 0,85 грн. - пеня, нарахована у період з 13.08.2019 року по 30.01.2020 року за прострочення внесення плати за липень 2019 року в сумі 5,88 грн.; 65,95 грн. - пеня, нарахована у період з 11.09.2019 року по 30.01.2020 року за прострочення внесення плати за серпень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 50,73 грн. - пеня, нарахована у період з 11.10.2019 року по 30.01.2020 року за прострочення внесення плати за вересень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 35,06 грн. - пеня, нарахована у період з 12.11.2019 року по 30.01.2020 року за прострочення внесення плати за жовтень 2019 року в сумі 560,84 грн.; 21,25 грн. - пеня, нарахована у період з 11.12.2019 року по 30.01.2020 року за прострочення внесення плати за листопад 2019 року в сумі 560,84 грн.; 8,27 грн. - пеня, нарахована у період з 11.01.2020 року по 30.01.2020 року за прострочення внесення плати за грудень 2019 року в сумі 560,84 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь Об`єднання підлягає пеня у розмірі 454,74 грн., тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Підприємця 37,75 грн. цієї штрафної санкції слід відмовити.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором, позивач просив суд стягнути з Підприємця 295,22 грн. 3 % річних, нарахованих на загальну суму основного боргу за Договором у розмірі 2 810,08 грн. у період з 28.02.2019 року по 30.01.2020 року, а також 1 393,61 грн. інфляційних втрат, нарахованих на цю суму боргу протягом означеного періоду згідно з наданим позивачем розрахунком.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У той же час, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок компенсаційних виплат також не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених аналогічних методологічних помилок при визначенні бази нарахування, початкових і кінцевих дат періодів прострочення та відповідно кількості днів прострочення, що призвело до заявлення сум вказаних компенсаційних виплат у завищених розмірах.

Зважаючи на викладене, обґрунтованою сумою 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний останнім період (в межах зазначених Об`єднанням позовних вимог), за обрахунком суду, є 41,49 грн., а дійсною сумою інфляційних втрат є 22,48 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь Об`єднання підлягає 41,49 грн. 3 % річних та 22,48 грн. інфляційних втрат, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Підприємця 253,73 грн. 3 % річних та 1 371,13 грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Як було зазначено вище, у заяві від 11.02.2025 року Підприємець просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності до пред`явлених Об`єднанням вимог та відмовити у задоволенні позову останнього з наведених підстав.

З урахуванням наведеного, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд звертає увагу на те, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що право позивача на стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені) за Договором виникло після 10 числа кожного спірного поточного місяця (починаючи з березня 2019 року).

З наведеним позовом Об`єднання звернулося до господарського суду міста Києва 04.02.2025 року, що підтверджується датою відбитку вхідного штампу канцелярії суду, проставленого на першій сторінці позовної заяви.

Разом із тим, 11.03.2020 року (до спливу вищенаведеного строку позовної давності) Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року установлено карантин на всій території України з 12.03.2020 року.

У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211, безперервно продовжувалася. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 (з урахуванням внесених до неї змін) дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211, була продовжена до 30.06.2023 року.

Згідно пунктом 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені.

У той же час, пунктом 19 цього ж розділу Цивільного кодексу України (яким цей Кодекс був доповнений згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022) передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Воєнний стан був введений в Україні Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та на час розгляду цієї справи не скасований та не припинений.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що звернення позивача до суду з даним позовом відбулося у межах строку позовної давності, з урахуванням положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) " та Закону № 2120-IX від 15.03.2022 (в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Відтак, правові підстави для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків пропуску Об`єднанням позовної давності відсутні.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження повної та вчасної сплати спірних сум заборгованості за Договором.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе грошові обов`язки за Договором, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наведеного.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на оплату професійної правничої допомоги у даній справі в розмірі 2 800,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено копію укладеного між ним (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Адвокатське бюро "Руденко та Партнери" (Юридична компанія) договору про надання юридичних послуг від 01.02.2019 року № А 00001 (далі - Договір № А 00001), за умовами якого замовник доручає, а Юридична компанія приймає на себе зобов`язання здійснити на належному рівні роботи щодо захисту інтересів замовника у правовідносинах із співвласниками, в тому числі у судових, правоохоронних органах, органах виконавчої влади, у тому числі у відносинах із приватними виконавцями, виконати інші роботи, необхідні для захисту та представництва інтересів замовника та передати замовнику результати цих робіт, а замовник погодився прийняти виконані роботи та виплатити Юридичній компанії винагороду за виконання робіт.

За умовами пункту 3.1 Договору № А 00001 вартість послуг, що надаються Юридичною компанією замовнику, встановлюється Додатком № 1 до даного договору, який є невід`ємною його частиною, або актами виконаних робіт.

У додатковій угоді від 22.12.2022 року № 1 до Договору № А 00001 його сторони змінили Додаток № 1 до цього правочину та виклали його у редакції, за якою вартість послуг з підготовки позовної заяви та додатків до неї про стягнення боргу у позовному провадженні (господарське судочинство) становить 2 800,00 грн. та 10 % від стягнутої суми боргу.

Слід також зазначити, що до позовної заяви Об`єднання також долучило копію акту приймання-передачі наданих юридичних послуг від 30.04.2024 року до Договору № А 00001 щодо підготовки Юридичною компанією позовної заяви про стягнення боргу до Макарчук О.М. за Договором та подання позову і додатків до нього до суду вартістю 2 800,00 грн., виписки щодо оплати позивачем вартості означених послуг на користь Юридичної компанії, а також ордеру від 07.01.2025 року серії АА № 0049532, виданого адвокату Руденко О.С., та свідоцтва від 27.06.2019 року серії КВ № 6441 про право останньої на заняття адвокатською діяльністю.

Частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, яка, зокрема встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справ. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Водночас, беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.

Разом із тим, від Підприємця клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку із розглядом справи № 910/1326/25, не надходило.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідач не надав.

У той же час із доданих до матеріалів справи документів вбачається, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 800,00 грн. є підтвердженими.

За змістом пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких віднесено витрати на оплату професійної правничої допомоги), покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що відповідачем не подано будь-яких клопотань про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення судових витрат та не доведено суду належними та допустимим доказами обставин, які свідчать про наявність підстав для зменшення розміру адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи), зважаючи на те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є підтвердженими, враховуючи часткове задоволення позовних вимог Об`єднання, суд дійшов висновку про те, що обов`язок з відшкодування заявлених позивачем витрат у розмірі 1 867,33 грн. покладається на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Макарчук Ольги Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОАЗИС 2016" (04219, місто Київ, проспект Івасюка Володимира, будинок 8, корпус 6; ) 2 810 (дві тисячі вісімсот десять) грн. 08 коп. основного боргу, 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 74 коп. пені, 41 (сорок одну) грн. 49 коп. 3 % річних, 22 (двадцять дві) грн. 48 коп. інфляційних втрат, 1 867 (одну тисячу вісімсот шістдесят сім) грн. 33 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 2 019 (дві тисячі дев`ятнадцять) грн. 39 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 11.04.2025 року.

Суддя В.С. Ломака