ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/18154/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Державного підприємства "Гарантований покупець"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 (колегія суддів: Гаврилюк О. М. - головуючий, Майданевич А. Г., Демидова А. М.) та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 (суддя Грєхова О. А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут"

до Державного підприємства "Гарантований покупець",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України,

про стягнення коштів,

за участю:

позивача: Боричевський В. М. (адвокат)

відповідача: Єфремов В. О. (адвокат)

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" звернулося до господарського суду з позовними вимогами до Державного підприємства "Гарантований покупець" про стягнення 347 804 187,99 грн

1.2 Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач порушив зобов`язання за договором про забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів в частині здійснення розрахунків.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024, позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 47 438 839,16 грн, 3% річних у розмірі 23 368 647,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 76 332 734,78 грн. Провадження у справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 190 783 449,13 грн закрито. В іншій частині позову - відмовлено.

2.2 Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо здійснення оплати наданих послуг, а відкладальна обставина, на яку останній посилається, не має місця у спірних правовідносинах. Оскільки підприємство здійснювало оплату у спірний період з порушенням визначеного сторонами графіку платежів, тому товариство правомірно застосувало до нього передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заходи відповідальності. У частині закриття провадження рішення мотивоване тим, що після звернення позивача з позовом зобов`язання відповідача з оплати частково припинено внаслідок його виконання, а також зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом підписання контрагентами в двосторонньому порядку відповідних актів.

2.3 Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

3. Короткий зміст касаційних скарг та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі на рішення та постанову відповідач просить їх в частині задоволеного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові повністю відмовити, а судові витрати покласти на позивача.

3.2 На обґрунтування підстав подання касаційної скарги за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на те, що суди застосували частину 2 статті 625 ЦК України, стягнувши 3 % річних та інфляційні втрати за помилковим розрахунком позивача, попри висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, а також висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 18.07.2024 у справі № 910/1083/23.

3.3 Крім того, скаржник посилається на пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначає про необхідність відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23, оскільки факт проведення чи непроведення електронного аукціону жодним чином не впливає на розрахунки за договором. На етапі виконання договору і після укладення відповідної додаткової угоди в обох випадках (як за результатами проведення аукціону так і без його проведення) в ПУП наявне грошове зобов`язання, яке підлягає виконанню. Скаржник вважає, що умови виконання договору незалежно від наявності чи відсутності аукціонів є повністю однаковими.

3.4 При цьому скаржник, посилаючись на пункт 1 частини 3 статті 310 ГПК України, вважає, що суди неналежним чином оцінили наявні у справі докази.

3.5 У касаційній скарзі на додаткову постанову відповідач просить її скасувати в частині задоволення заяви та ухвалити нове рішення про відмову в стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що заявлені витрати не відповідають принципу розумності та є завищеними, їх розмір не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом, та обсягом, стягнення 25 000,00 грн не відповідає критеріям справедливості та є явно завищеними, оскільки суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування статей 126,129 ГПК України.

3.6 У відзиві на касаційні скарги позивач просить залишити їх без задоволення та зазначає про те, що відповідач тільки на стадії апеляційного розгляду подав контррозрахунок і суд апеляційної інстанції перевірив його та, врахувавши постанову Верховного Суду від 18.07.2024 у справі № 910/1083/23, погодився з висновками суду першої інстанції у цій частині. Крім того, відповідач не обґрунтував у чому полягає необхідність відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23. За цих підстав доводи відповідача про неналежну оцінку доказів мають бути відхилені судом касаційної інстанції.

3.7 Позивач у відзиві також зазначив, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції становить 50 000 грн і докази розміру витрат будуть надані у встановлені процесуальним кодексом строки.

4 Мотивувальна частина

4.1 15.09.2021 позивач та відповідач уклали договір про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг № 2295/02/21, за умовами якого позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, а відповідач зобов`язується отримувати надані позивачем послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному цим договором та Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483.

4.2 Суди встановили, що сторони склали та підписали без заперечень і зауважень акти приймання-передачі послуг від 31.07.2023 на суму 218 367 059,90 грн, від 31.08.2023 на суму 251 205 199,96 грн, від 30.09.2023 на суму 283 798 324,34 грн, оплату яких відповідач своєчасно та у повному обсязі не здійснив, що є підставою для нарахування 3% річних у розмірі 23 368 647,96 грн та інфляційних втрат у розмірі 76 332 734,78 грн.

4.3 Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.4 Отже, розгляд касаційної скарги здійснюється в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Щодо касаційної скарги на рішення та постанову

4.5 Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики.

4.6 Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

4.7 Частиною 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

4.8 Суди попередніх інстанцій, відхиляючи доводи відповідача про наявність відкладальної обставини, врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23.

4.9 Верховний Суд у справі № 910/1294/23 виснував про те, що визначена підпунктом 2 пункту 8 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483, відкладальна обставина може бути застосована виключно у разі наявності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за результатами проведення електронних аукціонів, наявність якої у справі № 910/1294/23 відповідач не довів.

4.10 Як вбачається з постанови Верховного Суду у наведеній справі доводи скаржника були обґрунтовані тим, що відповідно до умов договору та підпункту 2 пункту 8 Положення існує відкладальна обставина, яка звільняє замовника від обов`язку оплати за надані послуги. Тобто, на думку скаржника, визначальним критерієм для настання відкладальної обставини є саме наявність заборгованості у постачальника послуг перед ДП "НАЕК "Енергоатом" за поставлену енергію. Оскільки постачальник універсальних послуг має заборгованість перед ДП "НАЕК "Енергоатом", тому замовник вважає, що в нього не настав строк виконання грошових зобов`язань за договором на момент здійснення нарахування відповідальності на підставі приписів статті 625 ЦК України, а, отже, в цій частині позивачу слід відмовити у задоволенні позову.

4.11 Колегія суддів зазначає, що у справі № 910/18154/23 доводи скаржника також ґрунтуються на наявності, на його думку, відкладальної обставини через заборгованість постачальника перед ДП "НАЕК "Енергоатом", а тому у скаржника не настав строк розрахунків за надану послугу у спірному періоді, що свідчить про передчасність позовних вимог. Ключовим моментом скаржник вважає наявність заборгованості постачальника перед ДП "НАЕК "Енергоатом" в незалежності від того, чи укладені договори за результатами проведення або непроведення електронних аукціонів.

4.12 Отже, доводи скаржника у цій справі є такими ж як і в справі № 910/1294/23, котрим була надана оцінка за результатами перегляду судових рішень у касаційному порядку та сформовано висновок щодо правозастосування у подібних правовідносинах.

4.13 Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів, викладених у касаційній скарзі, у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження виходить з того, що скаржник не навів ґрунтовних підстав, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, для відступу від такого висновку, а фактично повторює свої доводи, які були предметом касаційного перегляду у наведеній справі № 910/1294/23.

4.14 Натомість перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких в касаційній скарзі з огляду на підстави оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

4.15 Колегія суддів вважає, що скаржник, посилаючись на пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України без належної аргументації для такого відступу, намагається у позапроцесуальний спосіб домогтися перегляду постанови Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23, що не є неприйнятним у розумінні ГПК України. При цьому Верховний Суд вже неодноразово відхиляв ті самі доводи скаржника про "наявність підстав" для відступу від висновку Верховного Суду, зокрема, у справах №№ 910/1954/23, 910/1848/23, 910/881/24, 910/11864/23, 910/15342/23, 910/13208/23, 910/18075/23, 910/1083/23, а у справі № 910/1597/23 за аналогічного спору, однією із сторін якого було Державне підприємство "Гарантований покупець", та матеріально-правового регулювання правовідносин, Верховний Суд із посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23, закрив касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Гарантований покупець" (ухвала від 07.02.2024).

4.16 Враховуючи те, що Верховний Суд у своїй постанові від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23 викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі у справі № 910/18154/23, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а у касаційній скарзі не міститься доводів для відступу від висновків, викладених у вказаній постанові, та враховуючи сталу судову практику стосовно порушеного скаржником питання, і колегія суддів не вважає за необхідне відступати від такого висновку, вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у частині визначеного скаржником виключного випадку, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України.

4.17 У касаційній скарзі скаржник також зазначає про те, що не погоджується з судовими рішеннями попередніх інстанцій у зв`язку з нарахуванням 3 % річних та інфляційних втрат. Вважає, що такі нарахування після підписання сторонами актів приймання-передачі у відповідному розрахунковому місяці та до часу спливу 14 числа місяця, що настає за розрахунковим, є неправомірним. Посилається на неврахування висновків Верховного Суду та те, що суд апеляційної інстанції проігнорував поданий ним контррозрахунок.

4.18 Колегія суддів зазначає, що позивач заявив до стягнення 3% річних у розмірі 23 368 647,96 грн та інфляційні втрати у розмірі 86 213 251,74 грн, які, перевіривши розрахунки, суди задовольнили частково й стягнули 3% річних у розмірі 23 368 647,96 грн та інфляційні втрати у розмірі 76 332 734,78 грн.

4.19 Як вбачається зі змісту оскарженого рішення суд першої інстанції зазначив, що дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на ненадання відповідачем власного контррозрахунку, встановив, що позивач в розрахунок не включив періоди, в які індекс інфляції становив менше одиниці. З огляду на встановлені судом обставини щодо прострочення виконання зобов`язання та порядок його виконання у відповідності до пункту 6 договору, заперечення відповідача щодо того, що позивач здійснив неправильне нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки у відповідача відсутні зобов`язання щодо здійснення оплат за першим-п`ятим платежем згідно договору, які виникали у відповідача у останній день календарного місяця, у який сторонами підписувались акти приймання-передачі, суд відхилив як такі, що не відповідають як обставинам справи, так і правовідносинам, що склались між сторонами.

4.20 Суд першої інстанції відхилив заперечення щодо того, що база для нарахування перевищує як прогнозовану, так і фактичну вартість послуг із забезпечення доступності електричної енергії, а також включено до періоду нарахування дні оплати, оскільки наведених обставин зі здійсненого позивачем обрахунку 3 % річних та інфляційних втрат не вбачав. Зазначив, що база включає в себе в конкретний період не тільки прогнозовану або фактичну вартість за певний період, а і непогашену заборгованість за попередній період, що відповідає інституту застосування статті 625 ЦК України.

4.21 Із наведеними висновками та розрахунками суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції, до якого тільки на стадії апеляційного перегляду судового рішення відповідач надав контррозрахунок і як вбачається зі змісту оскарженої постанови останній був детально розписаний в її описовій частині, а тому доводи скаржника про ненадання судами оцінки контррозрахунку відповідача є безпідставними. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначила про те, що суми заборгованості змінювалися, в тому числі і від часткових сплат, водночас, перевіривши, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що інфляційні втрати нараховувалися на суми заборгованості, які не зменшувалися у період, достатній для здійснення таких нарахувань.

4.22 Колегія суддів зазначає, що доводи скаржника у суді касаційної інстанції у цій частині зводяться до незгоди з висновками судів попередніх судових інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на необхідність додаткової перевірки доказів у тому контексті, який, на думку скаржника, є правильним.

4.23 Таким чином, із вищенаведеного та доводів скаржника не вбачається застосування судом апеляційної інстанції статті 625 ЦК України без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, що виключає можливість здійснення касаційного перегляду судових рішень у цій частині.

4.24 При цьому підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

4.25 Скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував постанову Верховного Суду від 18.07.2024 у справі № 910/1083/23, якою справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводи підприємства щодо бази нарахування після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний і не встановив, за який період (до якого моменту) здійснено нарахування на планові обсяги, а з`ясування цих фактичних обставин виходить за межі повноважень касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України.

4.26 Однак колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на зазначену постанову Верховного Суду є нерелевантним, оскільки у межах справи № 910/18154/23 суд апеляційної інстанції перевірив доводи відповідача.

4.27 За вказаних обставин, переглянувши оскаржену постанову в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України, оскільки Верховний Суд у своїх постановах викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову

4.28 У касаційній скарзі відповідач зазначає про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду у справах № 904/4507/18, № 755/9215/15-ц щодо порядку застосування положень статті 129 ГПК України, зокрема суд не встановив реальність адвокатських витрат, а позовні вимоги повністю базуються на первинних та бухгалтерських документах, об`єм яких є незначним. При цьому судова практика щодо стягнення заборгованості у такій категорії справ є сталою, а тому вказані витрати часу на підготовку процесуальних документів у справі є значно завищеними.

4.29 Скаржник вважає, що всупереч висновкам Верховного Суду у справі № 904/8800/21 та у справі № 922/2685/19 щодо застосування положень частини 5 статті 129 ГПК України, апеляційний господарський суд не врахував сукупність обставин, що свідчать про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу порівняно зі складністю справи, а також всупереч висновкам Верховного Суду у справі № 910/20293/21 суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки запереченням відповідача щодо необхідності зменшення витрат на правничу допомогу, не надав належного обґрунтування щодо відхилення доводів відповідача щодо необхідності обмеження розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

4.30 Колегія суддів не погоджується із доводами, викладеними у касаційній скарзі, про порушення судом апеляційної інстанції положень статей 126, 129 ГПК України у сукупності із неправильним застосуванням норм Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з огляду на таке.

4.31 Як вбачається зі змісту оскарженої додаткової постанови позивач просив стягнути з відповідача 150 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Проте суд апеляційної інстанції з урахуванням заперечень відповідача вважав зазначену суму неспівмірною із фактично наданим обсягом правничої допомоги, а саме: здійснення представництва інтересів замовника під час розгляду справи № 910/18154/23 у суді апеляційної інстанції (підготовка та надіслання до суду відзиву, додаткових пояснень, забезпечення участі у 3 судових засіданнях), оскільки у справі правова позиція позивача не змінювалася і адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи й доводи.

4.32 Щодо клопотання відповідача про обмеження розміру покладення на нього витрат позивача на професійну правничу допомогу до 1 гривні, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що відповідач не наводить жодного обґрунтування щодо стягнення саме такої суми як 1 гривня витрат на правничу допомогу.

4.33 Надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю та об`ємом справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, беручи до уваги розмір мінімальної заробітної плати та об`єм наданих правових послуг, колегія суддів апеляційної інстанції, керуючись, зокрема такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшла висновку про те, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а в іншій частині заявлених до стягнення витрат належить відмовити.

4.34 За змістом частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

4.35 Таким чином суд апеляційної інстанції правильно застосував наведені скаржником норми права, а тому касаційна скарга залишається без задоволення.

4.36 З урахуванням положень статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 296, 300, 301, 308, 309, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження у справі № 910/18154/23 за касаційною скаргою Державного підприємства "Гарантований покупець" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 закрити.

Касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 залишити без задоволення, а додаткову постанову - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач