РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.04.2025Справа № 910/987/25
За позовом фізичної особи-підприємця Зінченка Олега Борисовича

до Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей

про стягнення 178 116,75 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Зінченко Олег Борисович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 178 116,75 грн, з яких: 171 616,00 грн основний борг, 1 070,13 грн 3% річних та 2 402,62 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.11, 509, 530, 610, 599, 617, 625, 627, 629, 655, 712 Цивільного кодексу України, ст.173, 193, 218 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором про закупівлю товару №42 від 08.10.2024, в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №910/987/25, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

21.02.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що ним було вжито всіх необхідних заходів передбачених Бюджетним кодексом України та договором для виконання умов договору в частині вчасної оплати за поставлений позивачем товар, з дотриманням строків передбачених для їх вжиття, проте, платіж не було проведено Державною казначейською службою України, з незалежних від відповідача причин.

Разом з відзивом представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи до врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

24.02.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній не визнає та відхиляє доводи відповідача наведені у відзиві. Також від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

27.02.2025 від позивача на виконання ухвали суду надійшла виписка банку про рух коштів між позивачем та відповідачем починаючи з 08.10.2024 та по 26.02.2025, а також письмове підтвердження, що ціна позову не змінилася.

28.02.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

01.04.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження в справі, в зв`язку з відсутністю предмета спору, з посилання на те, що 31.03.2025 Державною казначейською службою України було перераховано позивачу суму боргу в розмірі 171 616,00 грн.

07.04.2024 від позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що відповідачем повністю сплачено основний борг у сумі 171 616,00 грн, разом з цим позивачем також заявлено до стягнення ще 3% річних та інфляційні втрати.

Що стосується клопотання відповідача про відкладення розгляду справи до врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами, то суд зазначає, що підстави для його задоволення відсутні, оскільки Господарським процесуальним кодексом України в спрощеному позовному провадженні не передбачено такого відкладення.

Відносно клопотання відповідача про закриття провадження в справі, в зв`язку зі сплатою суми основного боргу, суд зазначає таке.

Так, позивач звернувся до суду з позовом з майновими вимогами до відповідача про стягнення 171 616,00 грн основного боргу, 1 070,13 грн 3% річних та 2 402,62 грн інфляційних втрат.

Як зазначають сторони та вбачається з матеріалів справи після відкриття провадження в справі, відповідачем сплачено позивачу 31.03.2025 суму основного боргу в розмірі 171 616,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №47 від 12.02.2025.

Відповідно до п.2 ч. 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частиною 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Отже, оскільки відповідачем сплачено основну заборгованість в розмірі 171 616,00 грн після відкриття провадження, суд закриває провадження в справі в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 171 616,00 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

За результатами конкурентної процедури закупівлі з ідентифікатором UA-2024-09-10- 004341-а між позивачем (продавець) та відповідачем (замовник, покупець) укладено договір про закупівлю товару № 42 від 08.10.2024 (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, код за ДК 021:20-4 Машини для обробки даних (апаратна частина) (системні блоки) (далі - товар) відповідно до специфікації (додаток 1), що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 3.1. договору загальна ціна договору становить 171 616,00 грн, без ПДВ.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що оплата за поставлений товар, згідно умов цього договору, здійснюється покупцем протягом 10 банківських днів з моменту отримання товар відповідно до видаткової накладної.

Згідно пунктів 4.3., 4.4. договору розрахунки за отриманий товар здійснюється на підставі частини першої статті 49 Бюджетного кодексу України. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 10 банківських днів з дати отримання покупцем бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій рахунок. Умовою виникнення платіжних зобов`язань покупця, у відповідності до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, є наявність реального відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до пункту 5.1. договору строк поставки товару - протягом 30 днів з моменту підписання договору, але не пізніше 01.12.2024.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2024, а в частині гарантійних зобов`язань та оплати - до повного виконання сторонами своїх обов`язків (п.10.1. договору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 171 616, 00 грн, що підтверджується підписаною сторонами та скріпленою печаткою позивача видатковою накладною №371 від 29.10.2024.

Відповідачем вказаний товар оплачено повність 31.03.2025, що підтверджується платіжною інструкцією №47 від 12.02.2025 на суму 171 616, 00 грн.

Предметом спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 070,13 грн 3% річних та 2 402,62 грн інфляційних втрат.

Договір укладений між позивачем та відповідачем є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткова накладна) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно договору на загальну суму 171 616, 00 грн, який оплачено відповідачем 31.03.2024 згідно платіжної інструкції №47 від 12.02.2025, в зв`язку з чим судом закривається провадження в частині стягнення суми боргу за поставлений товар.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2. договору передбачено, що оплата за поставлений товар, згідно умов цього договору, здійснюється покупцем протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання товар відповідно до видаткової накладної.

Отже, враховуючи дату поставки товару - 29.10.2024 кінцевий термін оплати за поставлений товар - 12.11.2024.

Разом з тим, згідно пунктів 4.3., 4.4. договору розрахунки за отриманий товар здійснюється на підставі частини першої статті 49 Бюджетного кодексу України. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 10 банківських днів з дати отримання покупцем бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій рахунок. Умовою виникнення платіжних зобов`язань покупця, у відповідності до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, є наявність реального відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до ст.49 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов`язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу.

Як зазначає відповідач у нього було наявне фінансування на здійснення закупки товару, а тому він направив 05.11.2024 платіжну інструкцію №584 від 05.11.2024, а в подальшому платіжну інструкцію №47 від 12.02.2025 до Державної казначейської служби України, з метою оплати поставленого товару, водночас Державною казначейською службою України після отримання від відповідача платіжної інструкції від 05.11.2024 № 584 не було здійснено розрахунок, а навпаки, листом від 12.12.2024 № 12-06-06/28539, тобто, більш ніж через місяць було повідомлено про фактичну зупинку проведення платежів по рахунках, а 30.12.2024 повернуто платіжну інструкцію, з причин накладення арешту на рахунки.

Відповідач вказує, що в зв`язку з тим, що органом Казначейства України не було здійснено проведення оплати товару і утворилася кредиторська заборгованість перед позивачем, водночас відповідачем було вжито всіх заходів з метою здійснення оплати за товар відповідно до умов договору.

Так, позивачем у зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, заявлено до стягнення з останнього 2 402,62 грн інфляційних втрат за період з грудня 2024 року та 1 070,13 грн 3% річних за період з 13.11.2024 по 23.01.2025.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, ураховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як убачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З матеріалів справи убачається, що на виконання взятих на себе згідно договору зобов`язань 05.11.2024 відповідач направив до Державної казначейської служби України платіжну інструкцію №584 від 05.11.2024 на суму 171 616,00 грн.

Листом від 12.12.2024 за № 12-06-06/28539, Державна казначейська служба України повідомила відповідача про фактичну зупинку проведення платежів по його рахунках.

У зв`язку із не проведенням оплати за платіжною інструкцією № 584 від 05.11.2024, відповідач повторно направив до Держказначейства платіжне доручення №47 від 12.02.2025 на суму 171 616,00 грн для проведення оплати за договором, оплата за яким була здійснена Держказначейством лише 31.03.2025.

Тобто, на розрахунковому рахунку відповідача були наявні кошти на оплату поставленого позивачем товару, проте Державною казначейською службою України платіж своєчасно не було проведено.

Наразі, в контексті наведених норм чинного законодавства в сукупності з обставинами даної справи, умовами спірного договору та наявними доказами в частині доводів відповідача про наявність підстав для звільнення його від обов`язку сплати нарахованих позивачем сум процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з не проведенням органами Державного казначейства України своєчасної оплати поставленого позивачем товару, суд зазначає, що згідно з вимогами частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Так, частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За приписами частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частиною 2 статті 617 Цивільного кодексу України установлено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Ураховуючи, що чинним законодавством не передбачено винятків або будь-яких особливих вимог для укладання договорів з бюджетними установами, виконання цих договорів також повинно здійснюватися на загальних підставах.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, з наведеного випливає, що відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати товарів, робіт, послуг за відповідним правочином.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 у справі № 923/1292/16, від 23.03.2018 у справі №904/6252/17, від 28.01.2019 у справі №917/611/18.

Суд зазначає, що несвоєчасна оплата відповідачем поставленого позивачем товару призводить до порушення принципів справедливості та добросовісності у господарських зобов`язаннях.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що затримка бюджетного фінансування не звільняє відповідача від відповідальності, установленої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки норма частини 1 статті 625 цього Кодексу є імперативною і не передбачає жодних винятків незалежно від причин прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд, перевіривши правильність розрахунку 3% річних за загальний період з 13.11.2024 по 23.01.2025, встановив, що він є частково невірним, оскільки позивачем невірно зазначено та взято до розрахунку кількість днів прострочення з 01.01.2025 по 23.01.2025, а саме 27, коли вірно 23. У зв`язку з чим, судом здійснено власний розрахунок 3%, при цьому, обмежуючись сумами та періодом, визначеними позивачем та за розрахунком суду розмір 3% за загальний період за загальний період з 13.11.2024 по 23.01.2025 складає 1 013,70 грн, а тому позовні вимоги про стягнення 3% підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат наданий позивачем у розмірі 2 402,62 грн за грудень 2024 року, судом встановлено, що вказаний розрахунок виконано відповідно до вимог закону та арифметично вірно, а відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 2 402,62 грн, слід задовольнити повністю в заявленому розмірі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1 013,70 грн 3% річних та 2 402,62 грн інфляційних втрат.

З урахуванням положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 171 616,00 грн.

2. У іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (01001, місто Київ, вулиця Бориса Грінченка, будинок 3, ідентифікаційний код 43892728) на користь фізичної особи-підприємця Зінченка Олега Борисовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 013 (одну тисячу тринадцять) грн 70 коп. 3% річних, 2 402 (дві тисячі чотириста дві) грн 62 коп. інфляційних втрат та 2 978 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) грн 80 коп. судового збору.

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань