ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"08" квітня 2025 р. Справа№910/1221/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

представники учасників справи у судове засідання призначене на 08.04.2025 не зв`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 (повний текст складено 13.07.2023)

у справі № 910/1221/23 (суддя Колесник Р.М)

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в розмірі 33,33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста» (далі - ТОВ «ТД «З іншого тіста», Товариство), що становить 180 448,62 грн.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що частка, що була предметом продажу, не була оплачена відповідачкою, яка згідно з приписами Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виключає правомірність її відчуження, а тому договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Господарський суд Київської області рішенням від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 позов ОСОБА_2 задовольнив повністю. Визнав недійсним договір купівлі-продажу частки в розмірі 33,33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста», що становить 180 448,62 грн, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в письмовій формі 20.10.2021. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 684,00 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що в матеріалах справи об`єктивних доказів того, що частка відповідача є сплаченою немає. Посилання відповідача на те, що її вклад до статутного капіталу було внесено за рахунок майнового внеску належними доказами також не підтверджено, а твердження відповідача про те, що зазначені обставини (внесення майнового внеску) підтверджуються змістом рішення засновників ТОВ "ТД "З іншого тіста", оформленого протоколом від 20.07.2021 №1, судом відхилились. Суд також відзначив, що у разі сумнівів у покупця щодо того, чи є частка сплаченою, саме на відповідача, як продавця, покладається тягар доведення того, що частка є дійсно сплаченою. Поряд із цим, у відзиві на позовну заяву, відповідач жодним чином не зазначила, яким же чином вона внесла свій вклад до статутного капіталу (у грошовій чи негрошовій формі), обмежившись правовим аналізом положень норм матеріального права та загальним посиланням на здійснені запити на адресу податкових органів щодо підтвердження формування статутного капіталу ТОВ "ТД "З іншого тіста" в цілому.

За висновками суду першої інстанції, важливим аспектом цієї справи є також та обставина, що від моменту прийняття рішення про створення Товариства (20.07.2021) до моменту відчуження відповідачем своєї частки у статутному капіталі ТОВ "ТД "З іншого тіста" (20.10.2021) пройшло лише три місяці, тоді як загальний строк, відведений статутом Товариства, для внесення учасниками своїх вкладів до статутного капіталу становить дванадцять місяців. Зазначені обставини свідчать про те, що частка відповідача правомірно могла бути несплаченою станом на момент її відчуження. Саме цим (стислим терміном між датою створення Товариства та датою укладення спірного правочину) може пояснюватися і відсутність звернень з боку Товариства до відповідача із попередженням про прострочення внесення вкладу, на що відповідач посилається як на аргумент того, що претензій з боку ТОВ "ТД "З іншого тіста" до неї щодо формування статутного капіталу та оплати частки не було, що, на її думку, може свідчити про повну сплату нею частки, відчуженої за спірним договором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги відповідач послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки позивач правомірно набула право власності на частку у розмірі 33% ТОВ "Торговий дім "З іншого тіста" та є її власником. Жодних письмових попереджень від ТОВ "Торговий дім "З іншого тіста" на адресу ОСОБА_1 про прострочення внеску до статутного капіталу не надходило, оскільки ОСОБА_1 виконала свій обов`язок з формування статутного капіталу майном. Відповідачем зазначено, що остання виконала зі своєї сторони всі умови та обов`язки, які були передбачені для неї договором купівлі-продажу частки від 20.10.2021.

Позивач згідно відзиву на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, посилаючись на відсутність у матеріалах даної справи доказів, які підтверджували факт фактичного формування статутного капіталу Товариства чи то в грошовому вираженні, чи у майновому. Позивач зазначає, що приймаючи рішення від 05.07.2023 Господарський суд Київської області у даній справі зробив висновок, що усі зазначені обставини у сукупності, за відсутності об?єктивних, достатніх та належних доказів оплати відповідачем своєї частки у статутному капіталі Товариства, непослідовна поведінка відповідача та інші наявні у справі докази, зокрема, інформація надана директором Товариства, з огляду на застосування інституту вірогідності доказів (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України) дає підстави дійти висновку, що частка відповідача у розмірі 33% статутного капіталу Товариства, що становить 180 448,62 грн, на момент вчинення спірного правочину з більшою вірогідністю оплачена не була, та в силу приписів статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не могла виступати предметом продажу, а тому укладений сторонами договір купівлі-продажу від 20.10.2021 підлягає визнанню недійсним.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 11.03.2024 у справі №910/1221/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 залишив без задоволення. Рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 скасував. Провадження у справі №910/1221/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору закрив.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 12.02.2025 касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 у справі №910/1221/23 скасував, а справу №910/1221/23 направив до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Євсіков О.О., судді: Корсак В.А., Владимиренко С.В.

21.02.2025 головуючий суддя Євсіков О.О. та суддя Корсак В.А. заявили самовідвід у справі з підстав того, що судді брали участь у вирішенні справи №910/1221/23 в суді апеляційної інстанції.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 24.02.2025 заяву суддів Євсікова О.О. та Корсака В.А. про самовідвід у справі №910/1221/23 задовольнив. Матеріали справи №910/1221/23 передав для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 справу №910/1221/23 передано на новий розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді:Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 28.02.2025 прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді:Демидова А.М., Ходаківська І.П. Призначив справу №910/1221/23 до розгляду у судовому засіданні на 08.04.2025 о 13 год. 00 хв.

03.04.2025 відповідачем сформовано та подано до Північного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" клопотання про розгляд справи без участі відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Позивач своїх представників, чи особисто, в судове засідання не направив, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали суду про відкриття апеляційного провадження у даній справі до його електронного кабінету.

Відповідно до пункту 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 20.10.2021 між ОСОБА_3 (Покупець) та ОСОБА_1 (Продавець) укладено договір купівлі-продажу частки (далі - Договір, договір купівлі-продажу), за п. 1.1. якого Продавець передає у власність Покупця частку у розмірі 33,33%, що становить 180 448,62 грн в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» ( далі Товариство).

За змістом п.п. 1.2.-1.4., 2.1.-2.2. Договору статутний капітал Товариства становить 541 400, 00 грн, на момент укладення договору частка продавця в статутному капіталі Товариства сплачена повністю, право власності продавця на частку підтверджується статутом товариства. Загальна вартість частки становить 788 100 грн., які мають бути сплачені до 01.02.2022.

На момент розгляду даної справи вартість придбаної частки за Договором позивачем сплачена не була.

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №910/9831/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу. Провадження у справі №910/9831/22 зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 910/1221/23.

Позивач звернувшись до суду із даним позовом зазначила, що під час укладення Договору купівлі-продажу частки від 20.10.2021 Продавець ввела в оману, не повідомила та обманула покупця надавши їй інформацію про те, що її частка в статутному капіталі в розмірі 180 448, 62 грн на день укладення Договору повністю сформована (внесена).

Представник позивача, адвокат Пушкарьов Олексій Олексійович звернувся до ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» з адвокатським запитом від 07.08.2022 №07-08-22/1 про надання інформації щодо фомування Товариством статутного капіталу в розмірі 541 400, 00 грн, а також надання інформації щодо внесення учасниками Товариства своїх часток.

У відповідь на адвокатський запит, директор ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» ОСОБА_4 листом від 11.08.2022 №18/08/22 повідомив, що у відповідності до даних ведення Товариством фінансово-бухгалтерського обліку та звітності, а також інформації отриманої із загальної виписки по банківських рахунках Товариства, Статутний капітал Товариства станом на день надання даної відповіді не сформований. Кошти для формування статутного капіталу - Учасниками Товариства не вносились. У відповідності до бухгалтерського обліку, статутний капітал обліковується як - не сформований.

Відповідач у суді першої інстанції надав копію Статуту ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» затвердженого установчими зборами засновників товариства протоколом №1 від 20.07.2021 (т.1, а.с. 129-135), з положень якого вбачається:

- розмір статутного капіталу, розмір частки кожного з учасників у статутному капіталі товариства містяться в ЄДР (п. 11.1 Статуту);

- вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом (п. 11.1.1. Статуту);

- вклад у не грошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства (п. 11.1.2. Статуту);

- кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом дванадцяти місяців з дати державної реєстрації товариства (п. 11.2.1. Статуту);

- учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам (п. 11.9.1. Статуту);

- учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою (п. 11.9.2. Статуту).

Спір виник через те, що позивач вважає укладений між ним та відповідачем договір купівлі-продажу частки суперечить частині 3 статті 21 Закону України» Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», якою передбачено, що Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою, а тому просить визнати його недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статті 15, 16 ЦК України визнають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Одним із загальних способів захисту цивільного права або інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права особи чи інтересу. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи чи інтерес, за захистом якого позивач звернувся до суду; яке саме право порушено чи інтерес та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права особи чи інтересу є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Зі змісту статей 16, 203, 215 ЦК України вбачається, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (подібні висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (аналогічний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Права учасників господарського товариства закріплені у статті 116 ЦК України, серед яких є право учасника господарського товариства брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди), тощо.

Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (зараз і надалі - чинний на момент виникнення спірних правовідносин), яка є спеціальною, зокрема щодо учасників товариства з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Відчуження частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано статтею 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Відповідно до частини першої статті 21 вказаного Закону учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).

Право розпорядитись своєю часткою належить власнику цієї частки (учаснику ТОВ, якому належить частка), а тому останній вправі її відчужити, зокрема шляхом укладення договору купівлі-продажу частки.

Водночас, право розпорядження своєю часткою не є абсолютним і може бути обмежене, якщо про це зазначено у статуті Товариства.

Частиною третьою статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

У п. 11.9.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста» (в редакції, наданій відповідачем суду) встановлено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

За ст. 6 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасники Товариства зобов`язані дотримуватись статуту та можуть мати обов`язки, встановлені законом та статутом товариства.

Отже, вимогами законодавства - ч. 3 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (чинного на момент укладення спірного договору), так і умовами пункту 11.9.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста» встановлені вимоги, за якими учасник товариства може відчужити свою частку, яка вже оплачена (фактично внесена) ним.

Неправомірна поведінка учасника ТОВ є підставою для застосування способів захисту права, коли захист здійснює особа чиї права чи інтереси порушені.

Відповідач вважає, що оскільки товариство здійснює господарську діяльність та має обороти грошових коштів згідно відомостям з банківської виписки розрахункового рахунку ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» за період з 01.04.2020 по 25.04.2023, то зазначеними документами можна довести, що статутний капітал ТОВ сформований за рахунок майнових внесків учасників, а також посилається на відсутність попереджень з боку ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» до відповідача

Статтею 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства. Статутом товариства можуть бути передбачені обмеження щодо зміни співвідношення часток учасників. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. Товариство не може надавати позику для оплати вкладу учасника або поруку за позиками, кредитами, наданими третьою особою для оплати його вкладу. Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

Кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, якщо інше не передбачено статутом. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Вартість вкладу кожного учасника товариства повинна бути не менше номінальної вартості його частки (стаття 14 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», якщо учасник прострочив внесення вкладу чи його частини, виконавчий орган товариства має надіслати йому письмове попередження про прострочення. Попередження має містити інформацію про невнесений своєчасно вклад чи його частину та додатковий строк, наданий для погашення заборгованості. Додатковий строк, наданий для погашення заборгованості, встановлюється виконавчим органом товариства чи статутом товариства, але не може перевищувати 30 днів. Якщо учасник товариства не вніс вклад для погашення заборгованості протягом наданого додаткового строку, виконавчий орган товариства має скликати загальні збори учасників, які можуть прийняти одне з таких рішень: 1) про виключення учасника товариства, який має заборгованість із внесення вкладу; 2) про зменшення статутного капіталу товариства на розмір неоплаченої частини частки учасника товариства; 3) про перерозподіл неоплаченої частки (частини частки) між іншими учасниками товариства без зміни розміру статутного капіталу товариства та сплату такої заборгованості відповідними учасниками; 4) про ліквідацію товариства. Голоси, що припадають на частку учасника, який має заборгованість перед товариством, не враховуються при визначенні результатів голосування для прийняття рішення відповідно до частини другої цієї статті.

Отже, наведеними вище положеннями чинного законодавства України передбачений певний алгоритм дій, які пов`язані з фактом невнесення учасником або внесення не в повному обсязі вкладу у статутний капітал товариства, однак відсутність в матеріалах справи відомостей про письмові попередження з боку ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» відповідача про прострочення внеску до статутного капіталу не підтверджує того, що ОСОБА_1 повністю внесла свій вклад до статуту Товариства станом на 20.10.2021.

Суд першої інстанції також правильно зазначив і те, що від моменту прийняття рішення про створення Товариства (20.07.2021) до моменту відчуження відповідачкою своєї частки у статутному капіталі Товариства (20.10.2021) пройшло лише три місяці, тоді як, загальний строк, відведений Статутом товариства для внесення учасниками своїх вкладів до статутного капіталу становить дванадцять місяців згідно пункту 11.2.1 Статуту, саме цим (стислим терміном між датою створення товариства та датою укладення спірного правочину) може пояснюватися і відсутність звернень з боку товариства до відповідача із попередженням про прострочення внесення вкладу, на що відповідач посилається як на аргумент того, що претензій з боку товариства до неї щодо формування статутного капіталу та оплати частки не було, що, на її думку, може свідчити про повну сплату нею частки, що була відчужена за спірним договором.

Також відповідач зазначила, що зверталась до керівника ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» із запитом про надання документів на підтвердження формування статутного капіталу за рахунок майнового внеску, проте відповіді не отримала.

З оскаржуваного рішення суду та з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач не зазначила, яке майно вона внесла до статутного капіталу товариства, проте в апеляційній скарзі відповідачем повідомлено, що статутний капітал товариства було сформовано майновими внесками, а саме обладнанням для випікання харчової продукції.

На переконання суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , як учасник Товариства до укладення спірного правочину та яка мала намір на рівні з іншими учасниками створити юридичну особу, основою ціллю якої є задоволення потреб населення у продукції (товарах), роботах та послугах і реалізації на основі одержаного прибутку інтересів учасників Товариства (пункт 2.1. Статуту), та відповідно, отримувати частки від такого прибутку, мала вжити всіх доступних їй заходів щодо отримання та збереження первинних документів, які підтверджують внесення (оплату) нею частки до статного капіталу товариства у грошовій чи майновій формі.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Вимоги до первинних документів містяться у частині 2 вказаної норми.

У пункті 10 частини 1 статті 1 названого Закону міститься термін «первинний документ», що означає документ, який містить відомості про господарську операцію.

Акт передачі відповідачем товариству вкладу до статутного капіталу товариства у не грошовій формі є первинним документом в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який підтверджує вчинення певної господарської операції, а саме, внесення вкладу у не грошовій формі до статутного капіталу товариства. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, у зв`язку з чим під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Наведена правова позиція є сталою у судовій практиці і викладена у постановах Верховного Суду від 28.12.2022 у справі №520/1284/19, від 06.09.2022 у справі №916/1195/21, від 08.06.2022 у справі №912/1414/21, від 26.05.2022 у справі №910/14900/19, від 21.09.2021 у справі №918/1026/20, від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 04.11.2019 у справі №905/49/15.

Крім того, всупереч пункта 11.1.2. Статута відповідачем не надано суду доказів грошової оцінки вкладу відповідача у не грошовій формі до статутного капіталу товариства, затвердженого одностайним рішенням загальних зборів учасників товариства, у яких взяли участь всі учасники товариства, що спростовує доводи відповідача про внесення вкладу до статутного капіталу товариства у не грошовій формі, оскільки жодних доказів про те, що відповідач у грошовій чи майновій формі здійснила вклад до статутного капіталу, матеріали справи не містять.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, у разі, якщо при створенні товариства вклад учасника здійснюється у грошовій формі, рішенням засновників має бути затверджений як перелік майна, що вноситься у якості майнового внеску до статутного капіталу, так і грошову оцінку такого вкладу, яка має бути затверджена одностайним рішенням. Таке ж положення міститься і в п. 11.1.2. Статуту Товариства.

У рішенні засновників Товариства, оформленого протоколом №1 від 20.07.2021, на зміст якого посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову, жодних відомостей щодо складу майна, що вноситься до статутного капіталу Товариства та щодо його грошової оцінки не міститься, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме лише посилання на можливість внесення вкладу майном не може вважатися підтвердженням здійснення відповідачем свого вкладу до статутного капіталу за рахунок майнового внеску.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», товариство зобов`язано зберігати такі документи: 1) протокол зборів засновників товариства (рішення одноосібного засновника); 2) статут товариства та зміни до статуту; 3) протоколи загальних зборів учасників; 4) документи товариства, що регулюють діяльність органів товариства, та зміни до них; 5) положення про філії (представництва) товариства у разі їх створення (відкриття); 6) протоколи засідань наглядової ради товариства та колегіального виконавчого органу товариства, накази і розпорядження виконавчого органу товариства; 7) аудиторські висновки та результати надання інших аудиторських послуг; 8) річну фінансову звітність; 9) документи звітності, що подаються відповідним державним органам; 10) документи, пов`язані з випуском емісійних цінних паперів; 11) інші документи, передбачені законодавством, статутом товариства, рішеннями загальних зборів учасників, наглядової ради та виконавчого органу товариства; 12) документи, що підтверджують права товариства на майно; 13) документи бухгалтерського обліку.

Згідно з ч. 2-5 ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», відповідальність за зберігання документів товариства покладається на виконавчий орган товариства та на головного бухгалтера (у разі призначення) - щодо документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Документи, передбачені частиною першою цієї статті, підлягають зберіганню протягом усього строку діяльності товариства, крім документів бухгалтерського обліку, строки зберігання яких визначаються відповідно до законодавства. Товариство забезпечує кожному учаснику (його представнику) доступ до документів, визначених частиною першою цієї статті. Протягом 10 днів з дня надходження письмової вимоги учасника товариства виконавчий орган товариства зобов`язаний надати такому учаснику копії відповідних документів, визначених частиною першою цієї статті. За підготовку копій документів товариство може встановлювати плату, розмір якої не може перевищувати розмір витрат на виготовлення копій документів та витрат, пов`язаних з пересиланням документів поштою.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 8 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач, як учасник товариства мав право отримувати відповідну інформацію та відповідні документи про діяльність/створення товариства до укладення спірного правочину.

Доказів того, що відповідач як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста» до укладення спірного правочину зверталась із відповідною заявою з метою отримання інформації та документів від товариства, щодо внесення оплати її вкладу до статутного капіталу товариства відповідачем не надано суду, відповідно і доказів такої відмови також.

Посилання відповідача на пункт 2 Акта приймання-передачі частки у статутному капіталі «Торговий дім «З іншого тіста», в якому за твердженням відповідача сторони засвідчили, що не мають одна до одної матеріальних претензій у зв`язку з передачею зазначеної у акті частки у статутному капіталі Товариства, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки акт, на який посилається відповідач в матеріалах справи відсутній, тоді як відповідно до частини 3 статті 80 ГПК України, відповідач, повинен подати до суду докази разом з поданням відзиву на позов.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів за статтею 77 Господарського процесуального кодексу України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (статті 78 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням того, що матеріали справи мітять відповідь ТОВ «Торговий дім «З іншого тіста» від 11.08.2022 №11/08/22 (т. 1, а.с. 15) щодо того, що статутний капітал Товариства станом на день надання даної відповіді не сформований, а кошти для формування статутного капіталу - учасниками Товариства не вносились та здійснивши оцінку наданих сторонами доказів в сукупності, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази подані позивачем свідчать про те, що частка відповідача у розмірі 33% статутного капіталу товариства, що становить 180 448,62 грн на момент вчинення спірного правочину оплачена не була, та в силу приписів ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не могла виступати предметом продажу, оскільки відповідачем не надані суду будь-які докази (первинні документи) щодо здійснення ним внеску до статутного капіталу товариства у негрошовій формі.

Відтак, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 , відповідно до частини третьої статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не мала права у будь-який спосіб відчужувати частку, яку не оплатила (не внесла майном), а тому спірний Договір купівлі-продажу, укладений з недодержанням (у момент вчинення правочину) вимог, необхідних для чинності таких правочинів, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України та частиною третьою статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», з огляду на що підлягає визнанню недійсним на підставі частини 1 статті 215 ЦК України.

Крім того, як вже встановлено судом апеляційної інстанції, оспорюваний правочин також суперечить і пункту 11.9.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста».

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.07.2023 у справі №910/1221/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

4. Матеріали справи №910/1221/23 повернути до Господарського суду Київської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 15.04.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська