ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2025 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1049/24
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Скапровської І. М.,

Секретар судового засідання - Куцанюк Й. С.,

за участю представника позивача - Ящук Д. В.,

представника відповідача - Заяць О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблева Фабрика ІФ", вул. Шухевичів, буд. 14, кв. 12, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський р-н, Івано-Франківська обл., 76018,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Енерджі Груп", б. Південний, буд. 22/79А, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський р-н, Івано-Франківська обл., 76010, про стягнення суми боргу в розмірі 1 760 783,02 грн та судових витрат,

встановив, що позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про стягнення 1 760 783,02 грн та судових витрат.

В обґрунтування позову вказав на те, що відповідач всупереч вимогам ЦК та ГК України, умовам договору №15/09 безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 15.09.2020, не повернув в обумовлений строк заявлену до стягнення суму, яка перерахована відповідачу у відповідності до платіжних доручень №19 від 23.02.2022, №18 від 22.02.2022, №17 від 22.02.2022, №14 від 18.02.2022, №8 від 09.02.2022, №72 від 28.12.2021, №67 від 17.12.2021, №64 від 29.11.2021, №61 від 19.11.2021, №153 від 16.11.2021, №57 від 12.11.2021, №142 від 19.10.2021, №47 від 01.10.2020, №39 від 16.09.2020.

В підтвердження вимог позивач надав копії: договору №15/09 від 15.09.2020, платіжних інструкцій: №398_00000/459f7248-d840-450d-87de-692dca32afc8 від 15/09/2023, №392_00000/faf55642-8a5f-4c4e-871c-dflaf67a35fd від 11.09.2023, №387_00000/fb4660bf-7069-4078-98ee-d1905de6efel від 30.02.2023, платіжних доручень: №4 від 31.01.2022, №72 від 10.11.2021, №4_9F013/566 від 15.09.2021, №19 від 23.02.2022, №18 від 22.02.2022, №17 від 22.02.2022, №13 від 22.02.2022, №14 від 18.02.2022, №12 від 14.02.2022, №8 від 09.02.2022, №72 від 28.12.2021, №67 від 17.12.2021, №64 від 29.11.2021, №61 від 19.11.2021, №153 від 16.11.2021, №57 від 12.11.2021, №142 від 19.10.2021, №47 від 01.10.2020, №39 від 16.09.2020, витягу з ЄДР щодо позивача, ухвали від 05.11.2024 у справі №909/1049/24.

14.11.2024, судом винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та зобов`язано позивача у десятиденний строк, з дня отримання даної ухвали, усунути недоліки позовної заяви, зокрема, надати суду докази сплати судового збору у розмірі, встановленому Законом України "Про судовий збір" та з урахуванням вимог ст. 163 ГПК України.

18.11.2024, представник позивача ТОВ "Меблева Фабрика ІФ", на виконання вимог ухвали суду від 14.11.2024, направив суду заяву про усунення недоліків, зокрема, надав суду належні докази оплати судового збору в сумі 21 130.00 грн (платіжну інструкцію № 36).

За наслідками розгляду позову, суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 26.12.2024.

26.12.2024, суд закрив підготовче провадження та призначив справу №909/1049/24 до судового розгляду по суті на 30.01.2025.

Відповідач надав суду 29.01.2025 письмові пояснення щодо позову, представник вказала на те, що договір, невиконання якого зумовило подання позову про стягнення, директором відповідача не підписувався, вказала також на те, що 11.04.2024 Голосовою Ларисою Олександрівною (директором ТОВ "Меблева фабрика ІФ") було подано відмову від позову ТОВ "Меблева Фабрика ІФ" до відповідача: ТОВ "Смарт Енерджі Груп" про стягнення суми боргу в розмірі 1 760 783,02 грн по договору №15/09 безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 15.09.2020 у справі №909/246/24. Вказала також на те, що 31.08.2023 директор ТОВ "СмартЕнерджі Груп" і на той час одноосібний засновник боржника звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. За наслідками звернення, зареєстровано кримінальне провадження №0001633.

Представник відповідача заявляла клопотання про витребування оригіналу договору та призначення судової почеркознавчої експертизи.

Суд відхилив зазначені клопотання, оскільки суду не доведено наявності сукупності умов, за яких таке клопотання було би обґрунтоване, про відхилення клопотання суд зазначив у протоколі судового засідання від 30.01.2025.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позов слід задоволити частково.

При цьому суд врахував наступне.

Предметом позову є стягнення коштів, які відповідач отримав на підставі договору №15/09 безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 15.09.2020, згідно платіжних доручень копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.144 ГК України визначено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У силу ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно з ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

ЦК України врегульовано питання виконання договірних зобов`язань.

Так, згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковий для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи суд встановив те, що позивач перерахував відповідачу на підставі договору №15/09 безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 15.09.2020 кошти, що підтвердив платіжними дорученнями в яких зафіксовано дати, суми та призначення платежів (копії платіжних доручень №19 від 23.02.2022, №18 від 22.02.2022, №17 від 22.02.2022, №14 від 18.02.2022, №8 від 09.02.2022, №72 від 28.12.2021, №67 від 17.12.2021, №64 від 29.11.2021, №61 від 19.11.2021, №153 від 16.11.2021, №57 від 12.11.2021, №142 від 19.10.2021, №47 від 01.10.2020, №39 від 16.09.2020).

За змістом частини першої статті 181 ГК України договір вважається укладеним у разі його вчинення відповідно до вимог статті 207 ЦК України та підтвердження прийняття речі розписками, квитанціями або іншими документами (перелік яких не є вичерпним).

Отже, за відсутності доказів повернення відповідачем коштів, які поступали на його рахунок на підставі договору №15/09 від 15.09.2020, як фінансова допомога на поворотній основі, суд приходить до висновку, що пропозиція позивача про надання такої допомоги була прийнята і кошти отримані.

В судовому засіданні представник не вказала на причини неповернення коштів її довірителем, за відсутності договору на підставі якого їх було перераховано.

Отримавши кошти на підставі договору №15/09 безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 15.09.2020 (далі - Договір) у розмірі 2 500 000,00 грн (безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі), що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями: №19 від 23.02.2022, №18 від 22.02.2022, №17 від 22.02.2022, №14 від 18.02.2022, №8 від 09.02.2022, №72 від 28.12.2021, №67 від 17.12.2021, №64 від 29.11.2021, №61 від 19.11.2021, №153 від 16.11.2021, №57 від 12.11.2021, №142 від 19.10.2021, №47 від 01.10.2020, №39 від 16.09.2020 та частково повернувши, відповідач акцептував пропозицію.

Датою повернення кредиту, згідно договору на підставі якого кошти надавались і повертались, означено - 14.03.2022 (п. 4.1. Договору).

По закінченню строку, вказаного в п. 4.1. Договору, Позичальник зобов`язаний протягом однієї доби повернути суму позики, за різницею сум, повернутих згідно з п. 4.3. (п. п. 4.3., 4.4. Договору).

Проте, як стверджує позивач і не спростовано відповідачем, останній не повернув кошти у розмірі якому отримав.

ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

При цьому, відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 зі справи №910/4055/18, від 16.04.2019 зі справи №925/2301/14).

Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судам слід враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Зважаючи на обставини встановлені судом у цій справі, враховуючи досліджені судом докази, що містяться у матеріалах справи та надані сторонами пояснення, суд вважає, що при вирішенні цієї справи слід застосувати такий стандарт доказування, як «вірогідність доказів», задоволити позов у сумі 1 760 583,02 грн, оскільки встановлені судом обставини про надання позивачем відповідачу коштів на підставі договору №15/09 безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 15.09.2020, відповідно, його укладення сторонами у справі, і, як наслідок, обов`язок відповідача повернути їх згідно умов зазначеного договору, є більш вірогідними, аніж протилежне, на що посилався відповідач (договір не підписував, що за кошти невідомо).

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 86, 129, 236-238, 240-241 Господарсько процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Енерджі Груп" (, б. Південний, буд. 22/79А, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський р-н, Івано-Франківська обл., 76010) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблева Фабрика ІФ" (, вул. Шухевичів, буд. 14, кв. 12, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський р-н, Івано-Франківська обл., 76018) - 1 760 583,02 грн (один мільйон сімсот шістдесят тисяч п`ятсот вісімдесят три гривні дві копійки) боргу та 21 127,00 грн (двадцять одну тисячу сто двадцять сім гривень) - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Апеляційну скаргу може бути подано до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.04.2025.

Суддя І. М. Скапровська