РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2025Справа № 904/283/25
За позовом Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Машінтех»

про стягнення 124 071, 63 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Машінтех» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 124 071, 63 грн, з яких: 55 744, 92 грн неустойка та 68 326, 71 грн штраф.

Позовні вимоги, посиланням на ст. 546, 549, 612, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193, 230 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором № 511160039 від 11.06.2016, в частині повної та своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2025 передано справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Машінтех» про стягнення 124 071, 63 грн за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

04.02.2025 матеріали справи надійшли до Господарського суду міста Києва та за результатами автоматизованого розподілу передані судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 904/283/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

25.03.2025 від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що затримка поставки товару сталась не з його вини, а виключно через проблеми виробництва. Вказує, що відповідач не міг передбачити виникнення таких обставин на стороні виробника на етапі укладення специфікації, що звільняє відповідача від відповідальності. Крім того, у відзиві відповідач заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 %. Також відповідач просив суд поновити строк на подання відзиву.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву, зазначає таке.

Так, пунктом 3 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження судом встановлено відповідачу строк для подачі відзиву - протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі

Приписами частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи ухвала суду від 10.02.2025 була доставлена до електронного кабінету відповідача - 12.02.2025 о 02:35 год.

Частиною 11 ст. 242 Господарського кодексу України визначено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Згідно з абз. 2 ч. 6 цієї статті, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, ухвала суду від 10.02.2025 вважається врученою відповідачу 12.02.2025.

Відтак, останній день строку для подання відповідачем відзиву є саме 27.02.2025.

До господарського суду відзив відповідачем направлений засобами поштового зв`язку 25.03.2025, тобто після закінчення строку встановленого судом для його подання.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги обставини викладені відповідачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання відзиву, з метою дотримання принципу змагальності, суд вважає за можливе визнати причини пропуску строку для подання відзиву поважними, поновити відповідачу пропущений строк для подання відзиву та долучити поданий відзив до матеріалів справи.

Відповіді на відзив матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.01.2016 між позивачем (надалі - покупець) та відповідачем (надалі - постачальник) було укладено договір поставки № 511160039 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і сплатити продукцію матеріально-технічного призначення (надалі - товар). Найменування, асортимент, номенклатура, сортамент, кількість, ціна, умови і терміни постачання товару вказані в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до цього договору, що є невід`ємною його часткою.

Згідно п. 2.1. договору, ціна товару, що поставляється за цим договором, визначається в гривнях і вказана в специфікаціях до цього договору. Ціна товару не включає ПДВ, порядок нарахування якого встановлений Податковим кодексом України.

Пунктами 2.3.-2.4. договору передбачено, що ціна товару, вказана в додатках до цього договору, є фіксованою і не підлягає збільшенню, якщо інше не передбачено відповідною специфікацією до цього договору. Сума договору складається з сум специфікацій, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 3.2. договору, товар поставляється партіями в терміни, узгоджені сторонами в специфікаціях.

Згідно з п. 4.1. договору, розрахунки за цим договором проводяться покупцем шляхом перерахування грошових коштів у розмірі вартості партії товару на рахунок постачальника в порядку і терміни, вказані в специфікаціях до договору.

Пунктом 7.4. договору передбачено, що в разі порушення термінів постачання товару за цим договором, постачальник виплачує покупцю неустойку в розмірі двох облікових ставок НБУ від вартості товару, що недопоставлений (непоставлений), за кожен день прострочення постачання товару (за весь період прострочення) і штраф у розмірі 5 % від вартості недопоставленого (непоставленого) у строк товару.

Відповідно до п. 8.1. договору, в разі виникнення обставин, перешкоджаючих повному або частковому виконанню цього договору, а саме: пожеж, стихійних лих, непередбачених обставин, що ведуть до порушення виробничого процесу, воєн, військових дій будь-якого характеру, блокад, релігійних хвилювань, актів органів державної влади або місцевого самоврядування, яких-небудь дій третіх осіб і інших обставин, які роблять неможливим виконання цього договору, час, визначений для виконання зобов`язань за договором, повинен бути збільшений на термін дії цих форс-мажорних обставин.

Згідно з п. 8.2. договору, сторона, для якої створилась неможливість виконання зобов`язань, зобов`язана негайно (проте не пізніше 10 днів з моменту їх настання і припинення) у письмовій формі повідомити іншу сторону про настання, передбачуваний термін дії і припинення згаданих вище обставин. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатись на будь-яку з згаданих вище обставин, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Сторона, що заявила про настання форс-мажорних обставин, повинна представити відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України або регіональної торгово-промислової палати або іншого компетентного органу, в якому повинні бути вказані характер форс-мажорних обставин і їх тривалість (п. 8.3. договору).

Згідно з п. 10.12. договору, всі листи, повідомлення і інші документи, які прямують однією стороною, вважаються одержаними іншою стороною не пізніше 7 днів з моменту їх відправки однією стороною на адресу іншої сторони, вказану в договорі.

Специфікацією № 46 від 13.02.2024, що є додатком № 46 до договору, сторони погодили найменування, кількість, ціну та вартість товару, що поставляється на загальну суму з ПДВ 1 366 534, 22 грн, а саме:

- ШВП на ось Х 2779-4020Р кат.№Т16-08-00200С кількістю 1 шт, ціною за одиницю без ПДВ - 96 628, 22 грн, вартістю без ПДВ - 96 628, 22 грн;

- ШВП на ось Z 2846-4122Р кат. №Т21-21-00100А кількістю 1 шт, ціною за одиницю без ПДВ - 155 654, 84 грн, вартістю без ПДВ - 155 654, 84 грн;

- Шарико-гвинтова вісь Z 00 AJ1007 кількістю 1 шт, ціною за одиницю без ПДВ - 322 022, 18 грн, вартістю без ПДВ - 322 022, 18 грн;

- Шарико-гвинтова вісь Y 00 AJ1007 кількістю 1 шт, ціною за одиницю без ПДВ - 218 742, 44 грн, вартістю без ПДВ - 218 742, 44 грн;

- Шарико-гвинтова вісь Х 00 AJ1007 кількістю 1 шт, ціною за одиницю без ПДВ - 345 730, 84 грн, вартістю без ПДВ - 345 730, 84 грн.

Відповідно до абз. 1 специфікації № 46 від 13.02.2024, загальна вартість товару, вказаного в специфікації складає 1 366 534, 22 грн з ПДВ.

Згідно із абз. 4 специфікації № 46 від 13.02.2024, термін постачання - до 105 календарних днів від дати передплати.

Відповідно до абз. 6 специфікації № 46 від 13.02.2024, умови оплати: 50 % - передплата, 50 % - факт постачання, 30 календарних днів.

Так, на виконання умов договору, 13.03.2024 позивач перерахував на рахунок відповідача 50 % від суми специфікації - 683 267, 11 грн попередньої оплати, що підтверджується платіжною інструкцією № 2206 від 13.03.2024.

У подальшому 30.07.2024 та 24.02.2025 відповідачем здійснено поставку товару на загальну суму 1 366 534, 22 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 596 від 30.07.2024 на суму 1 179 748, 42 грн (а.с. 12) та № 152 від 24.02.2025 на суму 186 785, 81 грн (а.с. 40).

14.11.2024 позивач звернувся до відповідача з вимогою за вих. № 527 від 14.11.2024, в якій вимагав протягом 7 днів перерахувати на рахунок позивача суми неустойки в розмірі 43 365, 89 грн та штрафу в розмірі 68 326, 71 грн, що підтверджується списком згрупованих відправлень № 527 від 14.11.2024, описом вкладення в цінний лист № 510 та фіскальним чеком від 14.11.2024.

У відповідь на вказану вимогу, відповідач листом за вих. № 881 від 30.12.2024 (а.с. 41) повідомив позивача, зокрема, про те, що затримка поставки товару сталась не з його вини, а виключно через проблеми виробництва. Однак, доказів направлення вказаного листа позивачу матеріали справи не містять.

Також матеріали справи містять листи відповідача позивачу «Щодо затримки поставки товарів згідно специфікації № 46 до договору № 511160039» № 381 від 12.06.2024, № 445 від 09.07.2024, № 755 від 07.11.2024, № 864 від 23.12.2024 (а.с. 44-48), в яких, зокрема, відповідач повідомляє позивача про затримку поставки товару з вини виробника, що були долучені відповідачем до відзиву. Однак, доказів направлення вказаних листів позивачу матеріали справи не містять.

Предметом даного позову є вимоги позивача до відповідача про стягнення 55 744, 92 грн неустойки та 68 326, 71 грн штрафу.

Підставами позову є порушення відповідачем договору, в частині повної та своєчасної поставки товару.

Договір укладений між позивачем та відповідачем є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалося судом вище сторонами погоджено термін поставки товару до 105 календарних днів від дати передплати, згідно абз. 4 специфікації № 46 від 13.02.2024.

З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2024 позивач перерахував на рахунок відповідача 50 % від суми специфікації - 683 267, 11 грн попередньої оплати, що підтверджується платіжною інструкцією № 2206 від 13.03.2024.

Отже, відповідач повинен був поставити товар до 26.06.2024 (13.03.2024 (попередня оплата) + 105 календарних днів) включно.

Як установлено судом вище, 30.07.2024 та 24.02.2025 відповідачем здійснено поставку товару на загальну суму 1 366 534, 22 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 596 від 30.07.2024 на суму 1 179 748, 42 грн (а.с. 12) та № 152 від 24.02.2025 на суму 186 785, 81 грн (а.с. 40).

Факт порушення термінів поставки товару відповідачем не заперечується.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором у частині своєчасної поставки товару позивачем заявлено до стягнення 55 744, 92 грн неустойки за загальний період з 27.06.2024 по 21.01.2025 та 68 326, 71 грн штрафу.

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 7.4. договору передбачено, що в разі порушення термінів постачання товару за цим договором, постачальник виплачує покупцю неустойку в розмірі двох облікових ставок НБУ від вартості товару, що недопоставлений (непоставлений), за кожен день прострочення постачання товару (за весь період прострочення) і штраф у розмірі 5 % від вартості недопоставленого (непоставленого) у строк товару.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

У даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Перевіривши розрахунок штрафу в сумі 68 326, 71 грн (1 366 534, 22 грн (вартість поставленого товару) х 5 %), суд встановив, що він є арифметично вірним, відповідає положенню чинного законодавства та умовам договору, а тому вимоги про стягнення штрафу в розмірі 68 326, 71 грн є обґрунтованими.

Також перевіривши розрахунок неустойки, яка за своєю правовою природою є пенею в сумі 55 744, 92 грн за загальний період з 27.06.2024 по 21.01.2025, суд встановив, що він є арифметично невірним, а тому судом здійснено власний розрахунок пені, при цьому обмежуючись періодами і сумами визначеними позивачем:

ПеріодСума боргу (грн)Поставка (грн)Пеня (грн)
27.06.2024 - 29.07.20241 179 748, 421 179 748, 42 (30.07.2024)27 656, 40
27.06.2024 - 21.01.2025186 785, 80186 785, 80 (24.02.2025)27 943, 39
Всього:55 599, 79
Отже, за розрахунком суду, розмір пені за загальний період з 27.06.2024 по 21.01.2025 складає 55 599, 79 грн, а тому вимога позивача про стягнення 55 744, 92 грн пені є обґрунтованою, проте арифметично не вірною, а тому підлягає стягненню в розмірі визначеному судом - 55 599, 79 грн.

Що стосується посилань відповідача на те, що він звільняється від відповідальності за невиконання умов договору, через що затримка поставки товару сталась не з його вини, а виключно через проблеми виробництва, суд зазначає таке.

Так, частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Разом з тим, відповідачем не було надано доказів на підтвердження факту того, що порушення зобов`язання за договором відбулось не з його вини та те, що останнім було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

При цьому, суд зазначає, що відповідач, підписуючи специфікацію на поставку товару зі строками поставки, не був позбавлений можливості закупити товар раніше, в тому числі в іншого виробника.

З огляду на викладене вище, посилання відповідача на те, що він звільняється від відповідальності за невиконання умов договору, в зв`язку з проблеми виробництва є необґрунтованими.

Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, суд зазначає таке.

Згідно із ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У даному випадку суд враховує, що порушення виконання зобов`язань за договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (зворотного матеріали справи не містять).

Приймаючи до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, яке виконано повністю, поведінку відповідача щодо виконання зобов`язання за договором, відсутність збитків, суд, враховуючи принцип справедливості, балансу інтересів сторін, дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 20 %.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача в розмірі 54 661, 37 грн штрафу та 44 479, 83 грн пені.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 54 661, 37 грн штрафу та 44 479, 83 грн пені.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237-238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Машінтех» (03190, місто Київ, вулиця Муромська, будинок 18А, квартира 1, ідентифікаційний код 38203001) на користь Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» (49081, місто Дніпро, вулиця Старозаводська, будинок 21, ідентифікаційний код 05393116) 54 661 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот шістдесят одну) грн 37 коп. штрафу, 44 479 (сорок чотири тисячі чотириста сімдесят дев`ять) грн 83 коп. пені та 3 024 (три тисячі двадцять чотири) грн 46 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань