ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2025 р. Справа№ 911/334/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Хрипуна О.О.

Гончарова С.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН» на рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2024 (повний текст рішення складено та підписано 03.06.2024)

у справі №911/334/24 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Зеленюк Світлани Станіславівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН»

про стягнення 46 620,56грн,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Зеленюк Світлана Станіславівна (далі позивач, ФОП Зеленюк С.С.) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН» (далі відповідач, ТОВ «Парк Таун») про стягнення 46 620,56грн, з яких: 35 055грн основний борг; 726,26грн 3% річних за період з 03.05.2023 по 02.02.2024; 1 332,10грн втрати від інфляції за період з 03.05.2023 по 02.02.2024 (фактично нараховані по грудень 2023); 9 507,20грн пеня за період з 03.05.2023 по 02.02.2024.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №01/03/2017/3 від 01.03.2017 на вивіз твердих побутових відходів (ТПВ) в частині здійснення оплати за надані послуги з вивозу твердих побутових відходів у період з квітня по травень 2023 у строк, встановлений договором.

Відхиляючи заявлені вимоги, відповідач вказує, що за результатами проведеної звірки обсягу вивезених побутових відходів за період з 01.10.2022 по 31.05.2023 ним встановлено, що фактично вивезено менший обсяг таких відходів, тому вартість послуг, має бути зменшена. Окрім того, відповідач вважає, що вартість наданих послуг має бути зменшена на суму нарахованих ним 3% річних, втрат від інфляції та пені у загальному розмірі 21 054грн, нарахованих за надання послуг не у повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач підтримує заявлені вимоги та вказує, що:

- предметом спору не є оплата послуг за період з 01.10.2022 по 31.03.2023, які відповідачем прийняті без заперечень та оплачені;

- відповідач не довів направлення акту звірки та службової записки, а сам акт складений з порушенням, оскільки не має дати складання;

- відповідач не заперечив факту надання послуг та в установленому договором порядку не викликав представників виконавця для складання акту-претензії при виявленні невідповідності обсягу наданих послуг, вказаному в актах;

- в установленому порядку відповідачем не заявлені зустрічні вимоги щодо стягнення втрат від інфляції, процентів та пені, а у позивача відсутні будь-які зобов`язання перед відповідачем;

- заперечення відповідача на позов є намаганням ухилитися від виконання своїх зобов`язань.

Відповідач скористався у встановлений судом строк правом на подання заперечень, у яких просить позов залишити без задоволення, посилаючись на його безпідставність та зазначаючи, що:

- акти звірки за період жовтень-грудень 2022 та січень-квітень 2023, службова записка за травень 2023 передані 01.06.2024 особисто позивачу, а також направлені 09.06.2023 на електронну пошту і позивачем не надано заперечень щодо них;

- у нього є право на зменшення оплати вартості наданих послуг на 21 054грн, так як вони надані з порушенням.

Відповідачем подана заява про зменшення витрат позивача на оплату правової допомоги до 2000грн, посилаючись на їх неспівмірність.

18.04.2024 до суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи додаткової угоди №1 від 30.01.2024 до договору від 26.01.2024 про надання професійної правничої допомоги.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.05.2024 у справі №911/334/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН» на користь Фізичної особи-підприємця Зеленюк Світлани Станіславівни 35 055 грн основного боргу, 726,26 грн 3% річних, 497,01 грн втрат від інфляції, 7 595,79 грн пені, а також 2 849,62 грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором та 6 587,62 грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.

У задоволенні позову в частині стягнення 835,09 грн втрат від інфляції та 1 911,41 грн пені відмовлено.

Витрати у розмірі 9 612,38 грн на оплату професійної правничої допомоги покладено на Фізичну особу-підприємця Зеленюк Світлану Станіславівну.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з доведеності розміру основної заборгованості, в той же час здійснив стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені за власним розрахунковим, виходячи із помилковості розрахунку позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянт вважає прийняте рішення постановленим із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права, зокрема статей 901, 903 Цивільного кодексу України, пункту 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» .

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

Підтвердженням факту надання послуг та об`єму наданих послуг є саме акти виконаних робіт, що прямо передбачено договором (пункт 4.3 Договору), а не рахунки-фактури.

Копії актів наданих послуг за квітень та травень 2023 не були долучені до позовної заяви, що свідчить про їх відсутність на момент подання позовної заяви, і як наслідок - неузгодженість об`єму та вартості наданих послуг, а отже відсутність підстав для їх оплати, що вказує на те, що на момент пред`явлення позову строк оплати не настав.

Вимоги позивача не підтверджені належними первинними документами відповідно до статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Оскільки фактично виконаний об`єм робіт був не узгоджений і залишається неузгодженим і станом на сьогодні, відсутні підстави стверджувати, що Відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати фактично виконаного об`єму робіт за квітень та травень 2023 року.

Відповідач надав акти звірки за період з жовтня по грудень 2022 року (а.с.71) та з січня по квітень 2023 року (а.с.72), а також його службову записку за травень 2023 року та докази їх направлення Позивачу. Тобто, щонайменше за квітень 2023 року та травень 2023 року, періоди за які позивач вимагає сплати, Відповідач направив позивачу заперечення щодо об`єму наданих послуг ще у червні 2023 року, та не отримав від Позивача жодних пропозицій та/або заперечень.

Акти звірки та службова записка були складені на підставі журналу обліку вивезених ТПВ за період з жовтня 2022 року по травень 2023 року (а.с.136-140), який веде Відповідач.

Гарантування оплати листом від 31.05.2024 року було здійснене до моменту проведення звірки наданих послуг та до моменту надання та підписання актів виконаних робіт, а отже лист від 31.05.2024 року не свідчить про те, що Відповідач визнав наданий позивачем об`єм наданих послу у квітні-травні 2023 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач повністю спростовує доводи відповідача.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач наполягає на доводах своєї апеляційної скарги.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/334/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Хрипуна О.О., Гончарова С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН» на рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2024 у справі №911/334/24, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.03.2017 між позивачем (виконавець) та відповідачем (споживач) укладено договір №01/03/2017/3 на вивіз твердих побутових відходів (ТПВ) ( договір).

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобов`язується надати споживачу послуги з вивезення побутових відходів, а споживач - своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Як визначено п.1.3 договору, вивіз ТПВ здійснюється за заявкою споживача, що оформлюється диспетчером виконавця за телефоном, не пізніше трьох днів з дня оформлення замовлення, крім офіційних святкових та неробочих днів; адреса вивозу: Київська обл., смт. Гостомель, вул. Мисливська, 5.

Згідно п.2.1 договору виконавець надає споживачеві послуги з вивезення побутових відходів, для надання яких виконавець, як передбачено п.2.2 договору, встановлює євроконтейнер для збору ТПВ (ємкістю 1.1м3) в кількості 3 штуки (додаток №1 до договору).

Послуги з вивезення твердих відходів надаються за контейнерною та безконтейнерною схемою (п.2.3 договору).

У відповідності до п.п.2.3-2.5 договору, для вивезення твердих відходів за контейнерною схемою використовуються технічно справні контейнери місткістю до 1,1м3, що належать виконавцеві та/або замовнику; виконавець вивозить тверді відходи за контейнерною схемою з 7.00 до 23.00 години; в місцях, де не встановлені контейнери, вивезення твердих відходів здійснюється за безконтейнерною схемою, при цьому, споживач зобов`язаний з 8.00 до 10.00 години виставити закриті ємності з відходами місткістю не більше 0,12м3 біля житлового будинку (земельної ділянки).

Згідно п.п.3.1-3.3, п.4.4 договору сторони узгодили, що: вартість послуг з вивезення ТПВ за цим договором становить 70грн за 1м3; плата за користування контейнером становить 100грн за один контейнер на місяць; в разі перегляду та зміни тарифів на послуги за цим договором виконавець письмово попереджає про це споживача за тридцять календарних днів до сплати із зазначенням причин і відповідних обґрунтувань.

Оплата послуг здійснюється шляхом перерахування (внесення) коштів споживачем на розрахунковий рахунок виконавця за фактично виконаний об`єм робіт протягом 2 днів з дати отримання рахунку-фактури (п.4.1 договору).

Підтвердження виконання об`єму робіт проводиться споживачем щомісячно, шляхом підписання акту виконаних робіт, який надає виконавець до 5 числа наступного місяця (п.4.3 договору).

Виконавець, у відповідності до пп.1 п.6.2 договору зобов`язаний надавати послуги відповідно до вимог законодавства про відходи, санітарних норм і правил, правил надання послуг з вивезення твердих побутових відходів, затверджених Кабінетом Міністрів України, та цього договору, а споживач, як визначено пп.1 п.5.2 договору, оплачувати в установлений договором строк надані йому за цим договором послуги.

За несвоєчасне внесення плати за послуги, споживач, у відповідності до п.7.1 договору, несе відповідальність у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, якщо інший розмір відповідальності не передбачений чинним законодавством України.

Пунктами 8.2-8.4 договору сторони передбачили порядок вирішення спорів, за яким: у разі ненадання або надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, споживач викликає представника виконавця для складення акта-претензії, в якому зазначаються строки, види порушення кількісних і якісних показників тощо; представник виконавця зобов`язаний прибути протягом 2 робочих днів з дати здійснення споживачем виклику; акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їх підписами; у разі неприбуття представника виконавця протягом 2 робочих днів або його необґрунтованої відмови від підпису, акт вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два мешканці житлового комплексу або виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення; акт-претензія надається виконавцеві, який протягом 3 робочих днів вирішує питання по її суті та усуває недоліки або завдані споживачу збитки.

Договір діє з 01.03.2017 по 31.12.2017, як передбачили сторони договору у п.10.1 договору.

Відповідно до п.11.2 договору, такий договір вважається таким, що продовжений на один календарний рік, якщо за тридцять днів до закінчення строку його дії одна із сторін не заявила про відмову від договору або про перегляд його умов.

Позивачем надано копію листа від 01.04.2022 вих.№01/09, адресованого відповідачу - ТОВ «Парк Таун», про підвищення вартості послуг з вивезення ТПВ до 165,00грн за 1м3 з 01.05.2022(а.с.12). Доказів направлення такого листа відповідачу позивач не надав; відповідач в судовому засіданні факт отримання вказаного листа не заперечував.

На оплату послуг за договором, наданих у квітні-травні 2023, позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 55 902 грн, а саме:

№232 від 30.04.2023 на суму 27 406,50грн (а.с.14), на підтвердження направлення якого позивачем надано паперову копію електронного листа від 30.04.2023, отримувачем якого визначено користувача: (а.с.17);

№270 від 31.05.2023 на суму 28 495,50грн (а.с.15), доказів направлення/вручення якого на адресу відповідача позивачем не надано.

Поряд з цим, факт отримання рахунків за відповідні місяці підтверджується листом відповідача від 31.05.2023 вих.№06 (а.с.18), у якому відповідач повідомив про необхідність припинення дії договору на підставі п.11.4 договору, посилаючись на фінансові труднощі, просив вивезти контейнери з території та гарантував оплату наданих послуг згідно рахунків за квітень, травень протягом двох місяців.

У поданій позовній заяві, з урахуванням заяви про усунення недоліків, позивач повідомив, що ним складено акти наданих послуг, які передані відповідачу, що їх не повернув, тому такі акти не можуть бути надані суду (а.с.1-6,49-50). Однак, на підтвердження вручення/направлення відповідних актів відповідачу доказів позивач не надав.

За твердженнями позивача, відповідач зобов`язання з оплати наданих послуг за спірний період виконав частково, сплативши в рахунок оплати послуг за квітень 2023 року - 19 147грн, а за травень 2023 року - 1 700грн, що підтверджено наступними платіжними інструкціями: №398 від 11.05.2023 на суму 5 406,50грн; №410 від 16.05.2023 на суму 2 000грн; №431 від 24.05.2023 на суму 2 000грн; №435 від 25.05.2023 на суму 2 000грн; №441 від 26.05.2023 на суму 2 000грн; №448 від 01.06.2023 на суму 2 000грн; №455 від 02.06.2023 на суму 2 000грн; №473 від 07.06.2023 на суму 1 740,50грн; №490 від 12.06.2023 на суму 400грн; №516 від 23.06.2023 на суму 300грн, №633 від 16.08.2023 на суму 1 000грн (а.с.19-25).

Відповідні платіжні документи містять посилання на рахунки за квітень та травень 2023 року, що додатково підтверджує факт отримання відповідних рахунків відповідачем.

Окрім того, позивач надав копію претензії від 20.06.2023 вих.№01/06, адресовану відповідачу, щодо здійснення оплати за надані послуги (а.с.26), однак, факт її направлення відповідачу доказами не підтвердив.

Як зазначає позивач, у відповідь на вказану претензію з електронної пошти «» на електронну пошту «» ним отримано лист відповідача (а.с.27).

Оскільки відповідач, заперечуючи заявлені вимоги посилався на завищення позивачем об`єму вивезених ТПВ за інший період - квітень-травень 2023 року, судом у даній справі досліджені надані акти звірки за період з жовтня по грудень 2022 року (а.с.71) та з січня по квітень 2023 року (а.с.72), які підписані одноособово відповідачем, а також його службову записку за травень 2023 року (а.с.73).

Вказані вище акти звірки за період з жовтня по грудень 2022 року та з січня по квітень 2023 року, як стверджує відповідач, направлені позивачу на його електронну пошту (адреса електронної скриньки: «»), на підтвердження чого відповідач надав письмову копію електронного доказу скріну поштової скриньки відповідача (а.с.74). Факт отримання відповідних актів позивач заперечував в судовому засіданні, вказуючи на те, що у зв`язку з військовою агресією до відповідної скриньки доступу взагалі не має.

Окрім того, відповідач стверджує, що витягом з його внутрішнього журналу обліку вивезених ТПВ за період з жовтня 2022 року по травень 2023 року (а.с.136-140). підтверджується те, що в актах за відповідний період позивач завищував обсяг наданих послуг об`єм вивезених ТПВ.

За твердженнями позивача, у ТОВ «Парк Таун» перед ФОП Зеленюк С.С. наявна заборгованість за надані послуги з вивезення твердих побутових відходів на момент подання позовної заяви за період квітень-травень 2023 року на суму 35 055грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку здійснити оплату послуг з вивезення твердих побутових відходів, а також застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством, за порушення зобов`язання з оплати наданих послуг.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як установлено ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проаналізувавши зміст укладеного сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою такий договір є договором про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено падання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як установлено п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.12 зазначеного закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

В силу п.2 ч.1 ст.5 Закону визначено, що управління побутовими відходами є видом комунальної послуги.

Пунктом 26 ч.1 ст.1 Закону України «Про управління відходами» зазначено, що побутові відходи змішані та/або роздільно зібрані відходи від домогосподарств, включаючи відходи паперу, картону, скла, пластику, деревини, текстилю, металу, упаковки, біовідходи, відходи електричного та електронного обладнання, відходи батарей та акумуляторів, небезпечні відходи у складі побутових, великогабаритні та ремонтні відходи, а також змішані та/або роздільно зібрані відходи з інших джерел, якщо ці відходи подібні за своїм складом до відходів домогосподарств.

В силу п.38 ч.1 ст.1 вказаного Закону, управління відходами - комплекс заходів із збирання, перевезення, оброблення (відновлення, у тому числі сортування, та видалення) відходів, включаючи нагляд за такими операціями та подальший догляд за об`єктами видалення відходів;

Як визначено п.1 ч.2 ст.31 Закону України «Про управління відходами», утворювачі побутових відходів зобов`язані укладати договори з виконавцем послуги з управління побутовими відходами та вносити у встановленому порядку плату за послугу з управління побутовими відходами.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи умови укладеного між сторонами договору та вимоги наведених положень законодавства, відповідач зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо оплати наданих позивачем послуг у строк, встановлений п.4.1 договору, протягом двох днів з дати отримання рахунку-фактури.

Доказів повної оплати послуг за вищезазначений період відповідач не надав під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за період з жовтня 2022 по березень 2023 надано послуги відповідачу з вивезення ТПВ на загальну суму 152641,5грн, що підтверджується наступними актами виконаних робіт, які підписані сторонами без зауважень (а.с.101-106), а саме від:

31.10.2022 на загальну суму 28 858,5грн, об`єм вивезених відходів - 174,9м3;

30.11.2022 на загальну суму 26 862,5грн, об`єм вивезених відходів -162,8м3;

31.12.2022 на загальну суму 25 410грн, об`єм вивезених відходів - 154м3;

31.01.2023 на загальну суму 22 143грн, об`єм вивезених відходів -134,2м3;

28.02.2023 на загальну суму 21 598грн, об`єм вивезених відходів - 130,9м3;

31.03.2023 на загальну суму 27 769,5грн, об`єм вивезених відходів - 168,3м3.

Зазначені вище акти підписані відповідачем без зауважень; відповідач в порядку, визначеному п.8.2 договору, не заявляв претензій щодо якості, обсягу наданих у відповідному періоді послуг і, підписавши відповідні акти, визнав факт надання таких послуг у вказаному в актах обсягу та відповідної вартості.

Послуги за такими актами оплачені ТОВ «Парк Таун» у повному обсязі, як вказує позивач та не спростував відповідач.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості в розмірі 35 055грн, місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідача, посилаючись на те, що:

посилання відповідача на те, що він набув права на перерахунок вартості послуг за період з жовтня 2022 року по травень 2023 року, у зв`язку із завищенням позивачем об`єму вивезення ТПВ є безпідставними, оскільки обсяг та вартість відповідних послуг мали бути перевірені відповідачем до підписання актів, а їх підписання відповідачем свідчить про те, що відповідач погодився із правильністю зазначення у них обсягу та вартості відповідних послуг,

посилання відповідача на те, що договір не містить строку здійснення перевірки обсягу послуг є безпідставними;

- відповідачем недоведено фактів завищення позивачем обсягу послуг, наданих у квітні-травні 2023 виходячи з наступного:

договором передбачено підтвердження виконаного об`єму робіт споживачем - відповідачем у справі щомісячно шляхом підписання акту виконаних робіт (п.4.3 договору), який виконавець надає до 5 числа наступного місяця. Отже, вже на початку наступного місяця у споживача відповідача у справі наявна можливість перевірити обсяг наданої послуги та заявити про невідповідність обсягу при отриманні від позивача у справі актів, викликавши відповідача, як це передбачено п.8.2 договору, для складання акта-претензії.

доказів звернення до позивача та виклику його з підстав наявності розбіжностей не надано, поряд з цим, відповідач здійснював оплату за рахунками позивача, у яких вказано обсяг наданих послуг та їх вартість, а у листі від 31.05.2023 за вих.№06 гарантував позивачу оплату послуг, наданих у квітні-травні 2023 року.

Виходячи з обставин справи, судом правильно встановлено, що укладаючи договір, сторони за взаємною згодою у п.п.8.2-.8.4 передбачили особливий порядок підтвердження невідповідності обсягу, якості виконаних робіт, який складається з наступних етапів: 1) виклик (в якому зазначаються вид порушення) представника виконавця для складення акта-претензії; 2) прибуття виконавця протягом 2 робочих днів з дати здійснення споживачем виклику для складення акту-претензії; 3) складення акту-претензії та скріплення його підписами та печатками сторін або у разі неприбуття виконавця у визначений строк - 2 робочі дні або необґрунтованої відмови від його підписання - складання акта-претензії за участю двох мешканців житлового комплексу або виборної особи будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення; 4) передача акту-претензії виконавцю.

Відсутність у даному випадку підписаних актів наданих послуг за відповідний період обома сторонами не може бути підставою для висновку про те, що послуги не надані або не надані у визначеному обсязі.

Акти звірки, надані відповідачем - ТОВ «Парк Таун» (а.с.84,87), складені в односторонньому порядку, не на підставі первинних документів, складених та підписаних сторонами, що підтверджують реальність господарських операцій у жовтні 2022 року - березні 2023 року.

Судом обґрунтовано не взято до уваги долучений до матеріалів справи витяг з, як зазначив відповідач, «журналу обліку ТПВ», оскільки сторонами не визначено, що обсяг наданих послуг буде підтверджуватись на підставі даних журналу обліку ТПВ, який веде відповідач, а також враховуючи, що у такому журналі не передбачено засвідчення відповідної інформації щодо обсягу вивезених ТПВ представниками обох сторін, що викликає сумнів у достовірності відповідної інформації за відсутності своєчасних звернень замовника до виконавця щодо невідповідності обсягу вивезених ТПВ, вказаного у актах та рахунках.

Оскільки відповідач не надав доказів оплати наданих послуг за період з квітня по травень 2023 року в повному обсязі, не довів фактів невідповідності зазначеного позивачем обсягу та вартості відповідних послуг, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованогго висновку про стягнення з відповідача 35055грн основного боргу.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 726,26грн - 3% річних за період з 03.05.2023 по 02.02.2024 та 1 332,1грн втрат від інфляції за період з 03.05.2023 по 02.02.2024 (фактично нараховані позивачем за період травень-грудень 2023 року), колегія суддів зазначає наступне.

В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання з оплати наданих послуг з вивезення ТПВ у квітні-травні 2023 року, що є грошовим, вимоги позивача щодо сплати відповідачем 3% річних та втрат від інфляції є вмотивованими.

В той же час, суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з наступного.

За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір боргу, розмір втрат від інфляції за період з 03.05.2023 по 31.12.2023 складає 497,01грн, а розмір 3% річних за період з 03.05.2023 по 02.02.2024 - 726,68грн.

Розбіжності у розрахунках 3% річних спричинені невірним визначенням кількості днів у періоді з 03.05.2023 по 02.02.2024 (у позивача 520, а фактично 521) та невірним визначенням суми основного боргу за квітень 2023 року (у позивача - 8259грн, замість - 8259,50грн.).

Розбіжності у розрахунку втрат від інфляції спричинені невірним визначенням позивачем періоду нарахування. Так, при визначенні періоду нарахування травень-грудень 2023 року на суму 35 055грн, позивач не врахував, що борг за послуги, надані у травні 2023 року у розмірі 26 795,5грн, що включений до загальної суми боргу, на яку здійснено нарахування втрат від інфляції, виник у відповідача лише 03.06.2023, тому у позивача не було підстав нараховувати на загальну суму боргу у розмірі 35 055грн втрати від інфляції з урахуванням індексу інфляції за травень 2023 року (лише на борг за послуги квітня 2023 року в розмірі 8259,50грн).

Розбіжності у розрахунку також пов`язані і з тим, що позивачем при здійсненні розрахунку не враховано періоди, у яких мала місце дефляція, а саме у період з липня по серпень 2023 року, що призвело до невірного визначення розміру боргу з урахування інфляції, а, отже, і розміру втрат від інфляції.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 910/14761/19.

Таким чином, при розрахунку втрат від інфляції, позивач мав врахувати всі індекси інфляції (включаючи дефляцію) за заявлений період, не виключаючи окремі із розрахунку.

Позовні вимоги про стягнення втрат від інфляції судом задоволені у розмірі 497,01грн, а вимоги в частині стягнення 3% річних у заявленому позивачем розмірі 726,26грн, оскільки у суду відсутні підстави для виходу за межі заявлених вимог відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України; у задоволенні вимог в частині стягнення 835,09грн втрат від інфляції обґрунтовано відмовлено.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 9 507,2грн пені, яка нарахована ним за період з 03.05.2023 по 02.02.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Розмір пені, встановлений сторонами пп.1 п.7.1 договору за порушення зобов`язання з оплати послуг, не перевищує максимальний розмір пені, встановлений відповідними нормами.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язань у вигляді прострочення оплати наданих послуг, позивач набув права вимагати сплати пені, у розмірі, передбаченому пп.1 п.7.1 договору.

В силу ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч.ч.2,3 ст.549 ЦК України: штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як визначено ч.2 ст.343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Однак, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями ч.6 ст.232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, протягом якого кредитор має право нараховувати пеню і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, якщо інше не встановлено за згодою сторін. Перебіг відповідного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (аналогічний висновок міститься в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №907/65/18 від 12.03.2020, у справі №916/1777/19 від 10.09.2020, у справі №911/858/22 від 27.02.2024).

Поряд з цим, нарахування пені позивачем здійснено понад строк, встановлений ч.6 ст.232 ГК України, однак, договором або окремою угодою його сторони не передбачили за взаємною згодою можливість нарахування пені понад встановлений відповідною нормою строк.

Умова договору про сплату пені за кожен день прострочення не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Разом з тим, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ ІХ «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено п.7 такого змісту: «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Втім, постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, скасований.

Отже, позивач міг нараховувати пеню за прострочення надання послуг за квітень 2023 року з 03.05.2023 по 02.11.2023, травень 2023 року з 03.06.2023 по 02.12.2023.

Розбіжності у нарахуванні також спричинені помилкою, яка допущена при визначені суми боргу за квітень 2023 року, що описана у рішенні в частині вимог щодо стягнення 3% річних.

Враховуючи розмір боргу, період прострочення, обмеження нарахування, визначені ч.6 ст.232 ГПК України, розмір облікових ставок НБУ у періоді прострочення, припинення нарахування пені, розмір пені за період з 03.05.2023 по 02.12.2023 складає 7 595,79грн., у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення пені у розмірі 7 595,79грн, а у задоволенні вимог в частині стягнення пені у розмірі 1 911,41грн відмовив.

При цьому під час нарахування 3% річних, втрат від інфляції та пені за травень 2023 року на суму 26 795,5грн, враховуючи відсутність інформації щодо вручення рахунку №270 від 31.05.2023 у певний день позивачем відповідачу, суд виходив з дати листа відповідача, у якому станом на 31.05.2023 відповідач визнав отримання рахунку за травень 2023 року та зобов`язався його оплатити. За таких обставин зобов`язаний з оплати послуг травня 2023 року суд вважає, у відповідності до п.4.1 договору, порушеним після спливу 2 днів, а саме з 03.06.2023.

Відповідач в апеляційному порядку правильність визначення судом до стягнення розміру інфляційних втрат, 3% річних та пені не оскаржував, посилаючись лише на те, що не настав строк оплати наданих послуг за квітень-травень 2023 року.

Апеляційним судом враховано доводи апелянта, однак такі не можуть бути покладені як підстава для скасування цілком законного рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до направлених відповідачу рахунків на оплату від 30.04.2023 №232, від 31.05.2023 №270, відповідач певний період часу проводив їх часткову оплату, що слугує доказом отримання відповідачем наданих позивачем послуг та актів виконаних робіт за квітень-тарвень 2023.

Відповідач у відповідності до п.8.2 договору та отримання актів виконаних робіт не викликав позивача для складання актів-претензій, та самих претензій щодо кількісних показників вивезених відходів та якості наданих послуг, чим фактично підтвердив надання послуг, які прийняті без зауважень.

Виходячи з встановлених обставин у справі, відповідачем не доведено фактів завищення позивачем об`ємів вивезених побутових відходів.

Доводи апелянта про врегулювання правовідносин сторін у справі Законом України «Про захист прав споживачів» не грнтуються на матеріалах справи.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Апелянтом рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції не оскаржується, доводи апеляційної скарги в цій частині відсутні.

В той же час судом встановлено наступне.

Позивач заявив про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 200грн (а.с.5-6).

У підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані наступні докази:

договір про надання правничої допомоги від 26.01.2024 (далі договір; а.с.36,);

акт наданих послуг від 02.02.2024 (далі акт; а.с.34);

квитанція до прибуткового касового ордера №01/02/24 від 02.02.2024 (а.с.35);

додаткова угода №1 від 30.01.2024 (далі додаткова угода; а.с.145,);

ордер АІ №1541830 від 02.02.2024 (а.с.37).

Так, відповідно до умов договору, адвокат зобов`язується відповідно до доручення клієнта надати йому за плату юридичну допомогу адвоката щодо захисту прав та інтересів клієнта в будь-яких організаціях, підприємствах, установах, органах державної влади і управління та органах місцевого самоврядування, в судах всіх інстанцій та юрисдикцій, в будь яких закладах охорони здоров`я (державних та приватних), правоохоронних органах України, реєстраційних органах, органах досудового слідства, крім того в органах РАЦС, виконавчої служби Міністерства юстиції України (в тому числі представляти інтереси у приватних виконавців), вести від імені клієнта справи перед фізичними та юридичними особами (п.2.1 договору).

Відповідно до положень п.п.3.2.1-3.2.2 п.3.2 договору адвокат зобов`язується: належним чином і в повному обсязі надавати вказану у п.2.1 договору допомогу та від імені та в інтересах клієнта підписувати та подавати позови, заперечення та відзиви на позови, засвідчувати та подавати докази, надсилати запити, заявляти клопотання, приймати участь від імені клієнта в судових засіданнях будь якої ланки суду, бути присутнім під час проведення слідчих дій, давати і відбирати усні і письмові пояснення, оскаржувати рішення суду, інших державних органів в установленому порядку та здійснювати інші необхідні для захисту інтересів клієнта дії, крім того подавати запити до будь яких установ, підприємств та організацій, сплачувати за клієнта судовий збір.

Згідно п.4.1 договору клієнт зобов`язується сплатити адвокату вартість послуг/професійної правничої допомоги адвоката, вартість якої визначена за домовленістю сторін, шляхом сплати вартості наданої професійної правничої допомоги за відповідним актом наданих послуг протягом 30 календарних днів з дати підписання відповідного акту або авансувати оплату.

Додатковою угодою №1 сторони доповнили п.4.1 договору новим абзацом, відповідно до якого сторони між собою визначили, що вартість витраченого адвокатом часу обчислюється із розрахунку 2 000грн за годину роботи; загальна вартість допомоги вважається погодженою та відображається в актах наданих послуг, що підписуються сторонами.

Як визначено п.6.1 договору, договір діє з дати підписання та закінчує свою дію за домовленістю сторін.

Згідно з актом від 02.02.2024, адвокатом надані послуги, вартість яких узгоджена сторонами загалом у розмірі 16 200грн, а саме:

вивчення документів, що надані для складання позову та звернення до суду, надання консультації 2 000грн (1год);

вивчення судової практики 2 000грн (1год);

складання позовної заяви про стягнення коштів 6 000грн (3год);

складання розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання до позовної заяви 1 000грн (0,5год);

складання розрахунку 3% річних за користування грошовими коштами до позовної заяви 1 000грн (0,5год);

складання розрахунку індексу інфляції до позовної заяви 1 000грн (0,5год);

підготовка додатків до позовної заяви 1 000грн (0,5год);

відправка документів поштою відповідачу та до Господарського суду Київської області від 02.02.2024 - 200грн;

- участь в судовому засіданні (після призначення справи судом до розгляду) 2 000грн.

В якості доказів оплати наданих послуг позивачем до матеріалів справи долучено квитанцію до прибуткового касового ордера №01/02/24 від 02.02.2024 на суму 16 200грн.

У даній справі відповідач скористався своїм правом та подав заяву про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якій, зокрема, вказує на не співмірність та нерозумність витрат у такому розмірі, з чим суд погоджується частково, враховуючи наступне.

Як вбачається з акту, позивачу адвокатом надано послуги вартістю 14000грн (п.п.1-7акту): вивчення документів, що надані для складання позову та звернення до суду, надання консультації; вивчення судової практики; складання позовної заяви про стягнення коштів; складання розрахунків пені, 3% річних, інфляційних втрат; підготовка додатків до позовної заяви (п.п.1-7 акту).

Кожна з відповідних дій оцінена адвокатом окремо, однак, фактично такі дії є складовою однієї послуги складання позовної заяви. Так, не є самостійними, кожну з яких окремо не можна вважати правовою допомогою, витрати по оплаті якої можна віднести самостійно саме до судових витрат, наступні: вивчення документів для складання позову, надання консультації, вивчення судової практики. Відповідні дії без вчинення інших (складання позовної заяви з розрахунками, підготовка додатків до позовної заяви), не є завершеною послугою з надання правової допомоги, витрати на яку можна віднести до саме до судових витрат. Так, само по собі вивчення документів, надання консультацій, вивчення судової практики не призводять до складання та подання до суду позовної заяви, такі дії фактично є необхідним підготовчим етапом надання відповідної послуги, оскільки без вчинення зазначених дій неможливо якісно підготувати позовну заяву, в якій має бути зазначено підстави, предмет та зміст позовних вимог з визначенням обраного способу захисту, обґрунтований розрахунок заявлених вимог і до якої мають бути додані додатки, а копія завчасно направлена іншим учасникам.

Однак, вартість відповідної послуги з складання позовної заяви та подання її до суду у розмірі 14 000грн суд визнав неспівмірною із складністю справи, вчиненими адвокатами діями, часом, який необхідний для надання відповідної послуги.

Так, для складання позовної заяви представник позивача не здійснював додатковий збір доказів, а аналізував лише документи, які перебували у розпорядженні позивача, тому витрати у розмірі 14 000грн на оплату професійної правничої допомоги у даній справі суд вважає необґрунтованими та непропорційними до предмету спору, та складності справи.

Також, суд не погодився із покладенням на відповідача витрат по оплаті послуг адвоката з відправлення поштової кореспонденції у розмірі 200грн, оскільки відповідні дії могла бути вчинена і особою, що не адвокатом, зокрема, самостійно позивачем.

Окрім того, відповідна справа є малозначною відповідно до п. 1 ч.5 ст.12 ГПК України, тому розглядалась у порядку спрощеного провадження і у відповідній справі, враховуючи положення ч.2 ст.58 ГПК України, представництво інтересів позивача міг здійснювати не лише адвокат. Отже, представництво інтересів позивача у відповідній справі саме адвокатом не було необхідним.

Враховуючи предмет та підстави позову, справу не можна вважати складною, у такій справі обсяг зібраних доказів не є значним, у даній справі було проведено лише 2 засідання, загальною тривалістю до 2 год 15 хв (з урахуванням очікування).

Враховуючи наведене, витрати у розмірі 16 200грн на оплату професійної правничої допомоги у даній справі суд вважав необґрунтованими, неспівмірними, непропорційними до предмету спору, ціни позову, що складає всього 46620,56грн, складності справи та обсягу поданих документів.

Суд вважав дійсно необхідними, неминучими, співмірними та пропорційними до складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт та послуг, поведінці сторін, а також враховуючи середню вартість аналогічних послуг, витрати на оплату правової (правничої) допомоги у даній справі у розмірі не більше 7 000грн (5 000грн надання консультації, вивчення судової практики, складення розрахунків інфляційних втрат, 3% річних, пені, підготовка додатків до позовної заяви, складення позовної заяви, заяв по суті; 2 000грн - представництво в суді).

Однак, враховуючи часткове задоволення вимог, відповідні витрати підлягають відшкодуванню позивачу лише частково пропорційно розміру задоволених вимог, що складає 6 587,62грн /7 000*43 874,08:46 620,56/.

Інші витрати, понесені позивачем на оплату правової допомоги у розмірі 9 612,38грн судом покладено на відповідача, який взяв на себе відповідні зобов`язання за договором від 26.01.2024, узгодив вартість та обсяг наданих послуг, підписавши наданий вищевказаний акт до такого договору, оскільки суд не має повноважень втручатись у відповідні відносини позивача з адвокатом.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН» на рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2024 у справі №911/334/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2024 у справі №911/334/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРК ТАУН».

4. Матеріали справи №911/334/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст.287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.О. Хрипун

С.А. Гончаров