ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" квітня 2025 р. Справа № 924/82/25

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Танасюк О.Є., секретаря судового засідання Андрєєва В.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Броня, м. Львів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Славута, Шепетівський район, Хмельницької області

про стягнення 18467,36 грн., з яких: 12209,43 грн. основна заборгованість, 1007,55 грн. інфляційні втрати, 2625,19 грн. 36% річних, 2625,19 грн. пеня

Без повідомлення (виклику) сторін

Процесуальні дії по справі.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 17744,97 грн., з яких: 12209,43 грн. основна заборгованість, 1007,55 грн. інфляційні втрати, 2625,19 грн. 36% річних, 2625,19 грн. пеня.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 27.01.2025 відкрито провадження у справі №924/82/25, постановлено дану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті.

31.01.2025 до суду надійшла заява позивача від 29.01.2025 про збільшення позовних вимог, в якій посилаючись на допущено арифметичну помилку просив стягнути з відповідача 18467,36 грн., з яких: 12209,43 грн. основна заборгованість, 1007,55 грн. інфляційні втрати, 2625,19 грн. 36% річних, 2625,19 грн. пеня.

Ухвалою суду від 03.02.2025 прийнято збільшення розміру позовних вимог, викладене у заяві Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Броня від 29.01.2025.

Позиції сторін.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №77 від 15.05.2024. Зокрема, зазначає, що ТОВ „Компанія „Броня поставило Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 товар на загальну суму 20053,59 грн. У зв`язку з неповною оплатою вартості поставленого товару, заборгованість відповідача становить 12209,43 грн. Також позивачем заявлено до стягнення 1007,55 грн. інфляційних втрат, 2625,19 грн. 36% річних та 2625,19 грн. пені.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвали від 27.01.2025 та від 03.02.2025 доставлені до електронного кабінету ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується довідками Господарського суду Хмельницької області від 29.01.2025 та від 04.02.2025.

Враховуючи зазначене, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

15.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Компанія „Броня (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір поставки №77, згідно з умовами якого позивач зобов`язувався передати відповідачу товар, а відповідач зобов`язувався приймати та оплачувати товар у порядку визначеному умовами договору.

Згідно з п. 3.1. договору, позивач зобов`язаний на протязі 3 робочих днів поставити товар на умовах DDP (Інкотермс 2010) за адресою здійснення торгівельної діяльності покупця. За погодженням сторін договору поставка товару зі складу позивача може здійснюватись транспортом та за рахунок покупця на умовах EXW (Інкотермс 2010).

Постачання товару здійснюється партіями відповідно до умов п. 3.1. договору. Право власності на товар переходить до покупця з моменту отримання товару покупцем або представником покупця. Датою поставки вважається дата отримання товару відповідачем або представником відповідача, відповідно до накладної. Товаросупроводжувальна документація - накладні є невід`ємною частиною договору (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, розрахунки за товар здійснюються відповідачем протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника або, за домовленістю сторін, готівкою через касу постачальника (з оформленням розрахункових документів).

У випадку порушення покупцем термінів оплати вартості одержаного від постачальника товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення термінів оплати (п. 7.1).

Згідно з п. 7.2. договору у випадку якщо покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, а саме терміни оплати вартості, одержаного від постачальника товару він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36 % річних від простроченої суми заборгованості.

Пунктом 8.6. договору встановлено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом 3 років, а в частині розрахунків між сторонами до повного фінансового розрахунку за товар, отриманий відповідачем, за всіма накладними (партіями поставки).

Договір підписаний представниками сторін та скріплений печаткою постачальника.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на суму 20053,59 грн., що підтверджується видатковими накладними №БКВ-030636 від 16.05.2024 на суму 6987,25 грн. та №БКВ-030661 від 16.05.2024 на суму 13066,34 грн.

31.12.2024 позивачем складено акт звірки розрахунків між „Компанія „Броня та ФОП ОСОБА_1 за договором поставки №77 від 15.05.2024, з якого вбачається, що надходження від відповідача 05.07.2024 грошових коштів в загальному розмірі 7844,16 грн.

Враховуючи, що відповідач не здійснив оплату поставленого товару в повному розмірі, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 11 ЦК України та ст. 174 ГК України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Компанія „Броня (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки №77, згідно з умовами якого позивач зобов`язувався передати відповідачу товар, а відповідач зобов`язувався приймати та оплачувати товар у порядку визначеному умовами договору.

Згідно положень статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на суму 20053,59 грн., що підтверджується видатковими накладними №БКВ-030636 від 16.05.2024 на суму 6987,25 грн. та №БКВ-030661 від 16.05.2024 на суму 13066,34 грн.

05.07.2024 відповідачем перераховано позивачу грошові кошти в загальному розмірі 7844,16 грн., що відображено в акті звірки розрахунків між „Компанія „Броня та ФОП ОСОБА_1 за договором поставки №77 від 15.05.2024, який складено позивачем 31.12.2024.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1. договору передбачено, що розрахунки за товар здійснюються відповідачем протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника або, за домовленістю сторін, готівкою через касу постачальника (з оформленням розрахункових документів).

Враховуючи, що товар був поставлений 16.05.2024, граничним терміном його оплати є 23.05.2024.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Положення аналогічного змісту міститься в ст. 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що відповідач не виконав в повному обсязі свої зобов`язання з оплати поставленого товару, заборгованість останнього становить 12209,43 грн. (20053,59 - 7844,16).

Таким чином вимоги позивача про стягнення 12209,43 грн. основної заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 36% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

У п. 7.2. договору сторони домовилися, що у випадку якщо покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, а саме терміни оплати вартості, одержаного від постачальника товару він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36 % річних від простроченої суми заборгованості.

Як встановлено судом, граничним терміном його оплати є 23.05.2024.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 36% річних в розмірі 2625,19 грн. за період з 24.05.2024 по 27.12.2024 (218 днів прострочення).

Здійснивши перерахунок 36% річних за допомогою ІПС „Законодавство судом встановлено, що правомірним за визначений позивачем період із суми заборгованості в розмірі 12209,34 грн. є нарахування 36% річних в розмірі 2618,02 грн. (з урахуванням 366 днів у 2024 році).

Тому у стягненні 36% річних в розмірі 7,17 грн. необхідно відмовити.

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського Суду від 26.06.2020р. у справі №905/21/19 та від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19.

Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського Суду у постанові від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Перевіривши наявний у позовній заяві розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що позивачем із суми 12209,34 грн. правомірно здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з червня по листопад 2024 в розмірі 1007,55 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо пені.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 статі 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20).

Пунктом 7.1. договору передбачено, що у випадку порушення покупцем термінів оплати вартості одержаного від постачальника товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення термінів оплати.

У постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Пункт 7.1. укладеного між сторонами договору не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до повної сплати заборгованості", "до повного погашення боргу" тощо), які свідчили б про визначення іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж встановлений ч. 6 статті 232 ГК України.

Таким чином, оскільки умови договору не встановлюють періоду чи строку, за який нараховується пеня, а формулювання у п. 7.1. договору щодо нарахування пені за кожен день порушення термінів оплати лише визначає механізм її розрахунку (обчислення), пеня за прострочення виконання відповідачем як покупцем цінних паперів зобов`язань за договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Враховуючи, що граничним терміном оплати товару є 23.05.2024, правомірним є нарахування пені з 24.05.2024 по 23.11.2024.

Позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 1902,80 грн. за 218 днів прострочення.

Здійснивши перерахунок пені за допомогою ІПС „Законодавство судом встановлено, що із суми заборгованості в розмірі 12209,34 грн. правомірним з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК України, є нарахування пені в розмірі 1602,89 грн. за період з 24.05.2024 по 23.11.2024.

Тому у стягненні пені в розмірі 299,91 грн. (1902,80 - 1602,89) необхідно відмовити.

Контррозрахунку, заперечень з приводу здійснених позивачем нарахувань відповідачем до суду не надано.

Також суд враховує позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №913/618/21, що доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Докази, які б свідчили про повне погашення відповідачем заборгованості за договором поставки в матеріалах справи відсутні.

З огляду на вище викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 17437,80 грн., з яких: 12209,34 грн. основна заборгованість; 2618,02 грн. 36% річних; 1007,55 грн. - інфляційні втрати; 1602,89 грн. пеня.

В решті позову щодо стягнення 36% річних в розмірі 7,17 грн. та 299,91 грн. пені необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 20, 24, 73, 74, 126, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Броня (79035, м. Львів, вул. Бузкова, буд. 2, офіс 301, ) 12209,34 грн. (дванадцять тисяч двісті дев`ять гривень 34 коп.) основної заборгованості; 2618,02 грн. (дві тисячі шістсот вісімнадцять гривень 02 коп.) 36% річних; 1007,55 грн. (одну тисячу сім гривень 55 коп.) інфляційних втрат; 1602,89 грн. (одну тисячу шістсот дві гривні 89 коп.) пені, 2859,19 грн. (дві тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень 19 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складено 14.04.2025.

Суддя О.Є. Танасюк