ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/134/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: заступника керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону

в інтересах держави в особі: Рівненської обласної державної (військової) адміністрації

до відповідача: Зарічненської селищної ради

про: скасування державної реєстрації права власності

секретар судового засідання: С.Коваль

Представники сторін:

від позивача: І.Любчик

від відповідача: не з`явився

від органу прокуратури: Н.Гандзілевський

ОПИС СПОРУ

Заступник керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної (військової) адміністрації до Зарічненської селищної ради про скасування державної реєстрації права власності.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що на підставі погодженої документації із землеустрою, 28 серпня 2019 року в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0017, площею 14,8956 га, цільове призначення - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам); категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.

Разом з тим, прокурор вважає, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель оборони, оскільки знаходиться в межах прикордонної смуги та, в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності. Стверджує, що не зважаючи на факт перебування зазначеної земельної ділянки в межах прикордонної смуги, органом виконавчої влади - Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області видано наказ № 17-17-ОТГ від 08.12.2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", яким Зарічненській територіальній громаді в особі Зарічненської селищної ради передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7108,8425 га, які розташовані на території Зарічненської селищної ради, зокрема і спірну ділянку.

Згідно з актом приймання - передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, всупереч вимог чинного законодавства, у перелік земельних ділянок незаконно включено земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0017. Після цього, на підставі зазначеного наказу та заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0017 за Зарічненською селищною радою Вараського району Рівненської області (рішення про державну реєстрацію від 03.11.2022 № 65352870).

На переконання прокурора, державна реєстрація права комунальної власності на зазначену земельну ділянку за Зарічненською селищною радою підлягає скасуванню, з одночасним визнанням права власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Рівненської обласної військової (державної) адміністрації.

У своєму відзиві на позов Зарічненська селищна рада заперечила проти задоволення позову з підстав обрання прокурором неналежного способу захисту інтересів держави, оскільки задоволення позову не призведе до поновлення прав позивача.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 24 лютого 2025 року суд відкрив провадження у справі, підготовче засідання призначив на 18 березня 2025 року.

3 березня 2025 року відповідач подав відзив на позов.

3 березня 2025 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою від 18 березня 2025 року суд закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 8 квітня 2025 року.

У судовому засіданні представники позивача та органу прокуратури підтримали позов.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи відповідач повідомлений належним чином що стверджується наявною у справі довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Господарський суд установив, що відповідно до пункту 1 наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21 лютого 2019 року № 59 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності" вирішено провести у 2019 році інвентаризації на території об`єднаних територіальних громад згідно з додатком 1, несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі, крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій.

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №129 від 13 травня 2019 року "Про деякі питання проведення заходу з інвентаризації земель державної власності" внесено зміни до наказу Держгеокадастру від 21 лютого 2019 року № 59 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності", зокрема пункт 1 викладено у наступній редакції: "1. Провести у 2019 році захід з інвентаризації земель державної власності, а саме: інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах об`єднаних територіальних громад (несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій) згідно з додатком 1, що додається.

Інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності на території областей України (несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі) згідно з додатком 2, що додається".

На підставі наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21 лютого 2019 року №59 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності", наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 13 травня 2019 року №129 "Про деякі питання проведення заходу з інвентаризації земель державної власності", договору на проведення заходу з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності що був укладений між Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру та Державним підприємством "Центр державного земельного кадастру" від 21 лютого 2019 року №12-Г та додаткової угоди від 13 травня 2019 року №1, технічного завдання на здійснення заходу з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області Рівненською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області.

22 серпня 2019 року Відділом у Зарічненському району Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області надано висновок №32-17-0 24-684/168-19 про погодження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області.

Також у матеріалах справи наявний висновок Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації про погодження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення від 23 серпня 2019 року №233.

Згідно з висновком Відділу містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області від 28 серпня 2019 року №11.12-286, розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на території Неньковицької сільської ради останню погоджено та встановлено, що на окремих земельних ділянках діють спеціальні обмеження, а саме: охоронні зони вздовж об`єкта енергетичної системи, національного природного парку, регіонального ландшафтного парку, прибережні захисні смуги.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 29 серпня 2019 року №2040 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області, в тому числі і щодо земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0017, площею 14,8956 га, що відображено у додатку до вказаного наказу (пункт 13).

Зрештою наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №17-17-ОТГ від 08 грудня 2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", вирішено передати у комунальну власність Зарічненській територіальній громаді в особі Зарічненської селищної ради земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7108,8425 га, які розташовані на території Зарічненської селищної ради та колишніх Борівської, Вичівської, Дібрівської, Кухітсько-Вільської, Морочненської, Неньковицької, Новорічицької, Перекальської, Річицької та Серницької сільських рад Зарічненського району Рівненської області, згідно з додатком, у переліку земель якого міститься запис про земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0017 (пункт 300 додатку до наказу).

У пункті 3 наказу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №17-17-ОТГ від 08 грудня 2020 року зазначено, що Зарічненській територіальній громаді в особі Зарічненської селищної ради необхідно зареєструвати право комунальної власності на отримані земельні ділянки сільськогосподарського призначення у порядку, встановленому законом.

8 грудня 2020 року ГУ Держгеокадастру у Рівненській області та Зарічненська селищна рада склали та підписали акт приймання - передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, у пункті 300 додатку до якого вказано земельну ділянку, що є предметом спору з кадастровим номером :08:000:0017.

У вказаному акті зазначено, що він є підставою для державної реєстрації права комунальної власності Зарічненської територіальної громади в особі Зарічненської селищної ради на зазначені у додатку земельні ділянки.

Надалі, 31 жовтня 2022 року, на підставі наказу №17-17-ОТГ від 8 грудня 2020 року, акті приймання - передачі за Зарічненською селищною радою зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0017 площею 14,8956 га. Рішення про державну реєстрацію від 3 листопада 2022 року №65352870.

Рівненська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :08:000:0017, площею 14,8956 га, розташована у межах прикордонної смуги на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Зарічненська селищна територіальна громада Вараського району Рівненської області) відноситься до земель оборони, та не могла бути передана з державної у комунальну власність з огляду на спеціальний режим її використання, та відповідно перебуванням її у комунальній власності Зарічненської селищної ради порушується право держави на володіння, розпорядження та використання даної земельної ділянки за призначенням.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими та стосуються усунення перешкод власнику щодо користування та розпорядження майном (земельною ділянкою) шляхом скасування державної реєстрації речових прав та визнанням права власності на вказану земельну ділянку.

Спірний характер правовідносин базується на тому, що прокурор вважає, що земельна ділянка вибула з державної власності протиправно та не могла бути переданою органу місцевого самоврядування у комунальну власність. Водночас відповідач вважає такі вимоги необґрунтованими.

Відповідно до статті 18 Земельного кодексу України (далі ЗК України), до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Статтею 19 ЗК України передбачені категорії земель, а саме встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 2 - 3 вказаної статті визначено, що земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Статтею 20 ЗК України визначено, що при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо: земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу; земельних ділянок приватної власності - їх власниками.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності, віднесених до категорій земель житлової та громадської забудови, земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, а також земельних ділянок (крім земельних ділянок, розташованих на територіях, об`єктах природно-заповідного фонду, та земельних ділянок лісогосподарського призначення), на яких розташовані будівлі, споруди, що є у приватній власності землекористувача, який використовує земельні ділянки на правах постійного користування, оренди, емфітевзису, суперфіцію, може здійснюватися землекористувачем. У такому разі зміна цільового призначення земельної ділянки не потребує прийняття рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади та органу місцевого самоврядування, який здійснює розпорядження відповідною земельною ділянкою.

Зміна землекористувачем цільового призначення земельної ділянки державної, комунальної власності, наданої йому в користування (крім постійного користування) без проведення земельних торгів для провадження певної діяльності, не повинна призводити до провадження ним на такій земельній ділянці іншої діяльності (крім випадків розташування на земельній ділянці будівель, споруд, що перебувають у власності землекористувача).

Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами); віднесення до земель морського транспорту земельних ділянок у межах морського порту.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної власності, які після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізму забезпечення землями сил оборони" були віднесені до земель оборони внаслідок зміни цільового призначення земельних ділянок особливо цінних земель, земельних лісових ділянок, забороняється. Відомості про зазначену заборону вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель одночасно із внесенням відомостей про віднесення відповідної земельної ділянки до земель оборони.

Згідно з нормами статті 65 ЗК України, землями промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Відповідно до статті 77 ЗК України, землями оборони визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів. (Частину третю статті 77 доповнено абзацом другим згідно із Законом № 232-IX від 29.10.2019; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2952-IX від 24.02.2023).

Частина 3 статті 77 ЗК України станом на час передачі земельної ділянки з державної у комунальну власність мала іншу редакцію, якою було передбачено, що навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Відповідно до статті 115 ЗК України, уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про використання земель оборони", уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.

Згідно з нормами статті 22 Закону України "Про державний кордон України", з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів. У цих межах Кабінетом Міністрів України встановлюється спеціальний прикордонний режим щодо заборони вільного в`їзду, перебування, проживання, пересування осіб і провадження робіт, не пов`язаних з обороною чи охороною державного кордону України. (Статтю 22 доповнено новою частиною згідно із Законом № 232-IX від 29.10.2019; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2952-IX від 24.02.2023).

Разом з тим, редакція статті 22 Закону України "Про державний кордон України" станом на час передачі земельної ділянки з державної у комунальну власність передбачала, що у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Згідно з положеннями статті 23 Закону України "Про державний кордон України" у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, використання повітряних суден, обліку та тримання на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

У позові прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, оскільки знаходиться в межах прикордонної смуги та, в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності. Вказані обставини, на думку прокурора, підтверджуються тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :08:000:0017, розташована на місцевості на відстані не більше 2 кілометрів від лінії державного кордону з Республікою Білорусь, який проходить по річці Прип`ять, а отже знаходиться у прикордонній смузі. Прокурор вважає, що всупереч вимог чинного законодавства, під час передачі у комунальну власність відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 28.12.2020 №17-73-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", у перелік земельних ділянок незаконно включено земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0017.

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор посилається на норми статті 77 ЗК України у редакції чинній на час розгляду цієї справи, яка передбачає ширину прикордонної смуги не більше 2 кілометрів від лінії державного кордону.

Надаючи оцінку таким тезам прокурора суд звертає увагу на наступне.

Як було встановлено судом, норми статті 77 ЗК України як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом передбачають, що землі оборони можуть перебувати лише у державній власності.

У зазначеній статті встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань (далі - військові частини).

Статтею 2 Закону України "Про використання земель оборони" визначено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.

Разом з тим, у редакції статті 77 ЗК України на час передачі у комунальну власність спірної земельної ділянки, було визначено, що навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

Водночас абзацом другим частини 3 статті 77 ЗК України на той час було визначено, що у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Згідно з визначенням статті 1 Закону України "Про державний кордон України" державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Відповідно до статті 22 Закону України "Про державний кордон України" (у редакції на час передачі земельної ділянки), з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Окрім цього, відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 27 липня 1998 р. N 1147 "Про прикордонний режим" (у редакції на час передачі земельної ділянки) установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Отже на час передачі ділянки у власність територіальної громади чинні на той час норми законодавства передбачали, що до земель оборони відносяться прикордонні смуги уздовж лінії державного кордону у межах яких військовим частинам Державної прикордонної служби України надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів. Також прикордонна смуга не могла бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Таким чином твердження прокурора про те, що ГУ Держгеокадастру у Рівненській області під час передачі спірної ділянки у власність територіальної громади не урахувало вимог чинного на той час законодавства є безпідставними. Адже, ширину прикордонної смуги у розмірі 2 кілометрів від лінії державного кордону тогочасне законодавство не передбачало.

Щодо стверджуваної прокурором протиправності передачі спірної ділянки у власність територіальної громади суд зауважує, що згідно з положеннями статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (редакція статті на час передачі ділянки).

Також суд ураховує, що згідно з нормами пункту 24 Розділу Х Перехідні положення ЗК України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. (Розділ X ЗК України доповнено пунктом 24 згідно із Законом № 1423-ІХ від 28.04.2021).

З огляду на зазначені обставини, суд робить висновок, що на час передачі з державної у комунальну власність та після такої передачі, спірна земельна ділянка не належала до земель оборони. Ні за правовим статусом, ні за призначенням, ні за своїми характеристиками (зокрема щодо відстані розташування від лінії державного кордону) ця ділянка не відносилася до даної категорії земель. Навпаки, ГУ Держгеокадастру у Рівненській області мало усі законні підстави щодо передачі цієї землі до власності територіальної громади.

А отже у цьому аспекті суд не погоджується із твердженням прокурора щодо протиправних дій ГУ Держгеокадастру у Рівненській області стосовно передачі ділянки Зарічненській селищній раді.

Такі дії ГУ Держгеокадастру у Рівненській області відповідали вимогам закону, вчинялися в межах повноважень, а отже були правомірними.

Суд зауважує, що прокурор звертаючись із цим позовом не врахував нормативно - правове регулювання відносин щодо таких земельних ділянок, зокрема не врахував редакцію статті 77 ЗК України, на час передачі землі, дату набуття чинності змін до статті 77 ЗК України, а також визначений законодавцем порядок вирішення питань щодо надання земельних ділянок для потреб військових частин Державної прикордонної служби України.

Згодом, після передачі спірної ділянки у власність територіальної громади до постанови КМУ від 27 липня 1998 р. №1147 внесено зміни якими установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу завширшки 5 кілометрів від лінії державного кордону, де встановлюється прикордонний режим, але не менше від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд. (постанова КМУ від 4 серпня 2021 р. № 890 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань прикордонного режиму")

Також Законом України №2952-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту державного кордону України" внесено зміни до ЗК України, зокрема абзац другий частини третьої статті 77 доповнено словами "а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів".

Аналогічні зміни щодо ширини прикордонної смуги внесено до статті 22 Закону України "Про державний кордон України".

Вказані зміни набрали чинності 23 березня 2023 року, тобто також після передачі спірної земельної ділянки у власність територіальної громади.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Статтею 5 ЦК України врегульовано дію цивільного законодавства у часі. Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, земельна ділянка котра була передана із державної у комунальну власність на підставі чинних на той час правових норм не може вважатися такою, що передана територіальній громаді неправомірно та безпідставно.

Суд з`ясував, що відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 29.08.2019 року №2040 щодо спірної ділянки затверджено технічну документацію з інвентаризації як земельної ділянки сільскогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів. У затвердженій технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земель цю ділянку визначено як ділянку сільськогосподарського призначення.

У пояснювальній записці у технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земель зазначено, що земельні ділянки які формуються на підставі цієї технічної документації за критеріями встановленими розділом ІІ Закону України від 06.09.2012 №5245-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", відносяться до земель сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), що розташовані на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області.

При розробці цієї технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться за межами населених пунктів на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області були проаналізовані та оцінені: всі матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; дані з державної статистичної звітності про площі земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма № 6-зем); відомості та документи Державного земельного кадастру; електронні документи, що містять результати робіт із землеустрою та оцінки земель, схеми розпаювання сільськогосподарських земель в електронному вигляді; планово - картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани; перелік об`єктів інвентаризації (земельних ділянок) з нанесенням на картографічну основу; наявні копії документів, що посвідчують право на земельну ділянку, проведено аналіз облікових, землевпорядних топографо - геодезичних робіт, що виконувались на даній території.

Щодо статусу спірної ділянки то суд встановив, що на час передачі цієї землі територіальній громаді вказана ділянка за цільовим призначенням належала до земель запасу. Ділянка мала обмеження у використанні: прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах площею 0,7392 га та обмеження щодо Національних природних парків площею 14,8956 га, що дорівнює площі усієї земельної ділянки. Також на спірній ділянці знаходиться 8,3240 га ріллі, 6,4813 га сіножаті та 0,0903 га землі під дорогами, зокрема під ґрунтовими. Такі відомості щодо цієї ділянки вказані у додатку до наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08.12.2020 № 17-17-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність".

Жодних доказів щодо розміщення на цій ділянці прикордонних інженерних споруд чи приналежності ділянки або її частини до земель оборони на час передачі у комунальну власність суду не надано. Також суд не встановив обставин, що зазначена ділянка знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Суд зауважує, що згідно з наявними у матеріалах справи доказами, зокрема картографічними матеріалами, викопіюваннями, землевпорядною документацією, спірна земельна ділянка не розміщується у в межах 30-50 метрів від лінії державного кордону або ж в межах зони від кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Натомість, з картографічних матеріалів наявних у справі, даних веб-ресурсу електронних послуг Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру суд встановив, що спірна земельна ділянка розташовується на відстані понад 50 метрів від лінії державного кордону, що на момент передачі у комунальну власність було критерієм належності чи неналежності землі до прикордонної смуги.

Тобто до внесення вказаних вище законодавчих змін, котрими збільшено ширину прикордонної смуги (завширшки 5 кілометрів, шириною до 2 кілометрів), ця земля не мала статусу земель оборони та не відносилася до прикордонної смуги.

Таким чином, на час передачі спірної земельної ділянки до комунальної власності були відсутні законодавчо визначені підстави для віднесення цієї ділянки до земель оборони. На час передачі територіальній громаді земельна ділянка з кадастровим номером :08:000:0017, площею 14,8956 га не мала статусу земель оборони та не мала характеристик, які відповідали б законодавчо визначеним критеріям цієї категорії земель, хоча і перебувала у державній власності.

Навіть більше, з матеріалів поданих прокурором, зокрема з викопіювання з сайту Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" видно, що поруч зі спірною земельною ділянкою, уздовж лінії державного кордону розташована земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:1043, площею 19,8403 га, яка має призначення: для розміщення та постійної діяльності Державної прикордонної служби України. Вказані ділянки не накладаються і не перетинаються.

Суд констатує, що у цьому випадку немає підстав для висновків, що спірна земельна ділянка на час виникнення спірних правовідносин належала до земель оборони. Матеріали справи не містять доказів зміни її цільового призначення. На час передачі територіальній громаді ця земельна ділянка належала до державної власності, але не мала статусу прикордонної смуги, а тому не було обмежень щодо передачі цієї землі селищній раді.

А отже, позивач не є підтвердженим власником спірної ділянки, не зареєстрований як власник та не є фактичним володільцем цієї землі. Відсутні правові підстави вважати, що спірна ділянка передавалася з державної власності із порушенням земельного законодавства. А тому у позивача відсутнє право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, тобто звертатися до суду із негаторним позовом.

Таким чином суд робить висновок, що в цьому конкретному випадку відсутні підстави для застосування такого способу захисту як усунення перешкод власнику щодо користування та розпорядження земельною ділянкою.

Спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права позивача щодо неправомірної, як заявляє прокурор, передачі земельної ділянки у власність територіальній громаді. Однак позивач не підтвердив свій статус власника та фактичного володільця майна якому чиняться перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Прокурор не довів наявності у позивача порушеного відповідачем права, зокрема права власності на земельну ділянку якому чиняться перешкоди.

Суд не встановив протиправної передачі спірної ділянки у комунальну власність, не встановив порушення норм ЗК України, а отже не встановив порушення прав держави за захистом яких звернувся до суду прокурор.

Поряд з вимогами про скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку прокурором заявлено вимогу про визнання права державної власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Рівненської обласної (військової) державної адміністрації, проте як встановив суд, вказана земельна ділянка вибула з власності держави правомірно, відповідно до вимог закону.

Згідно з частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 названого Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин суд вважає, що вимоги прокурора не відповідають такому критерію заходу втручання у право особи на мирне володіння майном як "законність втручання", що є несумісним із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу прокурора, як особи яка ініціювала цей спір, на наступне.

Спірна земельна ділянка, як установив суд, ніколи не належала до земель оборони, не мала ознак належності до прикордонної смуги та не мала відповідного цільового призначення.

У силу вимог частин 1, 2, 3 статті 20 ЗК України (у редакції на час вирішення спору) при зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення. Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється зокрема щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу. Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

Статтею 140 ЗК України визначені підстави припинення права власності на земельну ділянку, а саме, станом на час розгляду справи, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Згідно з приписами статті 117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання - передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання - передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зауважує, що внесеними змінами до статті 77 ЗК України та статті 22 Закону України "Про державний кордон України", визначено, що земельні ділянки шириною до 2 кілометрів вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь надаються у постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України .

В пояснювальній записці до проекту Закону України № 2952-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту державного кордону України" яким внесено зміни до названих вище норм, зазначалося, що цей законопроект спрямований на те, щоб усунути перепони для інженерного облаштування інфраструктури державного кордону на землях природно-заповідного фонду України, а також виділити вздовж українсько-російської та українсько-білоруської ділянок державного кордону більшої частки земель для посиленого облаштування засобів захисту та оборони державного кордону України (у т.ч. мінних полів).

А отже законодавець передбачив певну процедуру передачі (виділення) таких земель у користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.

Відповідно до визначення частини 1 статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають серед іншого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (пункт а) частини статті 92 ЗК України).

Частиною 4 статті 92 ЗК України визначено, що передача земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної, комунальної власності у постійне користування дозволяється лише для будівництва та обслуговування об`єктів нерухомого майна (будівлі, споруди), а також у випадках передачі у постійне користування державному, комунальному підприємству, установі, організації земельної ділянки, вилученої із постійного користування іншого державного, комунального підприємства, установи, організації.

Суд зауважує, що окрім змін до статті 77 ЗК України та статті 22 Закону України "Про державний кордон України" щодо надання у постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України земельних ділянок вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів, було внесено зміни у розділ Х "Перехідні положення", який доповнено пунктом 27-1 такого змісту:

"27-1 Установити, що у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та протягом одного року з дня його припинення чи скасування регулювання земельних відносин для цілей забезпечення національної безпеки і оборони України здійснюється з урахуванням таких особливостей: 1) вилучення, встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності для потреб облаштування та утримання інженерно - технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій здійснюються без дотримання вимог абзаців четвертого та п`ятого частини сьомої статті 20, частини другої статті 149 цього Кодексу".

Отже, законодавець передбачив, що забезпечення виділення земельних ділянок, що знаходяться на відстані до двох кілометрів від лінії державного кордону та перебувають на час внесення цих змін у комунальній власності, для потреб облаштування та утримання інженерно - технічних і фортифікаційних споруд здійснюється шляхом вилучення, встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок з урахуванням особливостей наведених у пункті 27-1 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України.

Положеннями статті 149 ЗК України визначено порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування. Так, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу (частина 1 статті 149 ЗК України).

Окрім цього, внесені у пункті 27-1 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України зміни передбачають, що військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, надають у постійне користування земельні ділянки державної та комунальної власності уздовж лінії державного кордону України на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми у порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, з урахуванням вимог цього пункту.

Нормами статті 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина 1 статті 122 ЗК України). Земельні ділянки, що вилучаються, викуповуються або примусово відчужуються для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, надаються у користування для таких потреб органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, які прийняли рішення про їх вилучення, викуп або примусове відчуження для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності (частина 10 статті 122 ЗК України).

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначено правилами статті 123 ЗК України.

Так, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (абзац перший частини 1 статті 123 ЗК України).

Також, як видно зі змісту частини 1 статті 123 ЗК України, рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення. Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Абзацом першим частини третьої статті 123 ЗК України, передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання документації із землеустрою приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина 6 статті 123 ЗК України).

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення заяви без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина 16 статті 123 ЗК України).

Отже, як видно з наведених норм, законодавець передбачив певну процедуру передання (надання, виділення) земельних ділянок уздовж кордону шириною до 2 кілометрів у постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Відповідно до норм статті 5-1 Закону України "Про використання земель оборони", вчинення процедурних дій, прийняття процедурних рішень у сфері використання земель оборони здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про адміністративну процедуру", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом та статтею 17-2 ЗК України.

Особливості адміністративного провадження адміністративних справ у сфері земельних відносин визначено правилами статті 17-2 ЗК України. Так, подання заяв, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами у сфері земельних відносин, до органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб здійснюється лише у письмовій формі шляхом особистого звернення, надсилання поштовим відправленням або подання в електронній формі (частина 1 статті 17-2 ЗК України).

Окрім цього наказом Міністра оборони України 22.12.1997 року №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями.

Пунктом 1 Положення визначено, що землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово - навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.

Клопотання щодо надання в користування для потреб Збройних Сил України земельних ділянок або щодо змінення їх цільового призначення, порушуються тільки за наявністю відповідного рішення про попереднє погодження місця розташування об`єкта та після затвердження у встановленому порядку технічної документації на будівництво цього об`єкта і виділення необхідних коштів (пункт 11 Положення).

Клопотання щодо надання у користування Збройним Силам України земельних ділянок подаються до місцевої ради, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення земельних ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міських рад (пункт 12 Положення).

Відповідно до абзаців другого - п`ятого пункту 15 Положення, відведення земельних ділянок проводиться на підставі рішень рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами їх відведення. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є військові частини, військово - навчальні заклади, підприємства, установи і організації Міністерства оборони України.

А тому передача ділянок земельних ділянок, які розміщені уздовж державного кордону та знаходяться на відстані до 2 кілометрів від лінії кордону у користування військовим частинам Державної прикордонної служби України має здійснюватися відповідно до визначеного порядку, а не шляхом пред`явлення негаторного позову до законного, на час розгляду справи, власника цієї землі - територіальної громади.

Відповідно до приписів статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Разом з тим суд не встановив у даному випадку наявності підстав для припинення права власності на земельну ділянку передбачених нормами статті 140 ЗК України. А тому вимога про скасування державної реєстрації права власності територіальної громади на спірну земельну ділянку у цьому спорі не може бути задоволеною.

З огляду на такі обставини вимога прокурора не підлягає задоволенню.

Щодо поданого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, суд не досліджує питання спливу позовної давності.

Висновки суду

За результатом розгляду спору, оцінивши обґрунтування та доводи сторін, судом не встановлено наявність підстав для задоволення позову оскільки з`ясовано, що передачу спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність здійснено відповідно до чинного станом на момент передачі законодавства, без порушень вимог закону. Таким чином суд не встановив порушень прав позивача за захистом яких прокурор звернувся до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати у вигляді судового збору за вимогою у якій відмовлено суд покладає на прокурора, як особу котра ініціювала цей спір.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити

2. Судові витрати у вигляді судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 10 квітня 2025 року.

Суддя Андрій КАЧУР