ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2025 р. м. Київ Справа № 911/3367/24

Суддя О.В. Конюх, при секретарі судового засідання Антоненко О.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фермерського господарства «Пасіка», с. Антонів Білоцерківського району,

до відповідача Фермерського господарства «Вікторія» село Шкарівка, с. Шкарівка Білоцерківського району

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Сквирської міської ради, м Сквира

про визнання відсутнім права оренди.

за участю представників:

від позивача: Гайдук Н.В., керівник, дані ЄДР;

Поліщук В.А., адвокат, ордер серії АІ від 1767103 від 10.12.2024;

від відповідача: Ярошенко Д.В., адвокат, ордер серії АА №1525659 від 07.01.2025;

вільний слухач: ОСОБА_1 ;

СУТЬ СПОРУ:

позивач Фермерське господарство «Пасіка», с. Антонів Сквирського району Київської області (далі по тексту ФГ «Пасіка») 13.12.2024 звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до відповідача Фермерського господарства «Вікторія» село Шкарівка, с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області (далі по тексту ФГ «Вікторія» село Шкарівка), у якому просить суд визнати відсутнім у ФГ «Вікторія» село Шкарівка права оренди на земельну ділянку площею 52,0 га з кадастровим номером :30:004:0033, яка розташована на території колишньої Антонівської сільської ради, Сквирського району (Сквирська міська рада, Білоцерківського району Київської області) та зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису про інше речове право: 34040308, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49565225.

Крім того, позивач просить суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сквирську міську раду стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що засновнику ФГ «Пасіка» ОСОБА_2 було видано Державний акт від 25.03.1998 на право постійного користування землею площею 50,0 га на території Антонівської сільської ради для ведення фермерського господарства.

У січні 2019 року ГУ Держгеокадастру у Київській області було прийнято накази про затвердження технічної документації із землеустрою на надання земельних ділянок у власність 26 громадянам для ведення особистого селянського господарства. Всі 26 земельних ділянок накладалися повністю або частково на земельну ділянку ФГ «Пасіка» за Державним актом від 25.03.1998. Вказані 26 громадян відчужили свої земельні ділянки ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу (24 договори укладено 29.01.2019, 2 договори укладені 15.03.2019). ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої заяви про об`єднання земельних ділянок від 28.03.2019 об`єднав їх в одну земельну ділянку 52,00 га із кадастровим номером :30:004:0033 та 08.04.2019 зареєстрував на неї право власності. Надалі ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2019 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_4 , яка передала земельну ділянку площею 52,00 га в оренду Фермерському господарству «Вікторія» село Шкарівка.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 12.01.2022 у справі №376/2452/20 позов ФГ «Пасіка» задоволено повністю, визнано за ФГ «Пасіка» право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 25.03.1998. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь позивача земельну ділянку площею 50,00 га згідно Державного акту від 25.03.1998, яка є частиною земельної ділянки площею 52,00 га із кадастровим номером :30:004:0033; визнано недійсним договір оренди землі від 01.10.2019, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Вікторія» село Шкарівка, скасовано запис та рішення про державну реєстрацію іншого речового права (оренди) №34040308 від 05.11.2019, усунуто перешкоди у використанні земельної ділянки площею 50,0 га (право постійного користування на яку належить ФГ «Пасіка» шляхом зобов`язання ФГ «Вікторія» село Шкарівка повернути її ФГ «Пасіка».

Постановою від 24.01.2023 Київського апеляційного суду рішення Сквирського районного суду скасовано, у позові відмовлено.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановою від 01.11.2023 постанову Київського апеляційного суду від 24.01.2023 скасував, рішення Сквирського районного суду від 12.01.2022 у частині визнання права постійного користування земельною ділянкою та витребування її з чужого незаконного володіння залишив без змін. Стосовно позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди землі від 01.10.2019 та скасування запису та рішення про державну реєстрацію права оренди Верховний Суд зазначив, що метою позивача є відновлення розпорядження спірною земельною ділянкою, тому вказані позовні вимоги не є належними та ефективними способами захисту.

Позивач твердить, що незважаючи на те, що ОСОБА_4 ніколи не була власником земельної ділянки та не мала права передавати її в оренду, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про інше речове право оренди ФГ «Вікторія» село Шкарівка із строком до 01.10.2065, що не відповідає дійсності та порушує право постійного користування позивача. Крім того, ФГ «Вікторія» село Шкарівка вчиняє перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою, позаяк здійснює її обробіток.

ФГ «Пасіка» не надавало згоди на передачу в оренду земельної ділянки, яка знаходиться у нього у постійному користуванні, договору оренди з відвідачем не підписував.

Позивач твердить, що станом на дату договору оренди 01.10.2019 права власника на земельну ділянку належало ГУ Держгеокадастру у Київській області, право постійного користування позивачу. Із 27.05.2021 у зв`язку із змінами у законодавстві земельна ділянка набула статусу комунальної власності. Отже, уклавши оспорюваний договір, земельною ділянкою розпорядилася особа, яка не мала на це права.

Позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 09.01.2019 у справі №759/2328/16 твердить, що коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків. Правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином не виникли. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду.

Позивач, посилаючись на правову позицію постанови Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №910/4932/19, зазначив, що виділяючи правочин, що порушує публічний порядок як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

З огляду на викладене, позивач вважає договір оренди від 01.10.2019 нікчемним в силу ст. 228 ЦК України, позаяк такий спрямований на незаконне користування земельною ділянкою комунальної власності.

Позивач, посилаючись на правову позицію постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №513/879/19 твердить, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Отже ФГ «Пасіка» захищає своє порушене право на постійне користування земельною ділянкою, вважаючи право оренди у відповідача відсутнім.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.12.2024 відкрито провадження у справі №911/3367/24 у порядку загального позовного провадження, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Сквирську міську раду, підготовче судове засідання призначено на 03.02.2025.

12.01.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ФГ «Пасіка». Відповідач твердить, що

1) судом вже здійснений захист прав позивача шляхом витребування майна, і Верховним Судом такий спосіб захисту права визнаний достатнім та ефективним. У постанові Верховного Суду від 01.11.2023 у справі №376/2452/20 вказано, що у цій справі мета позивача спрямована на відновлення користувачем розпорядження спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги про визнати недійсним договору оренди землі та скасування рішення про реєстрацію права оренди.

Крім того, у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності, користування нерухомим майном, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

Відповідач твердить, що віндикаційний позов про витребування майна та негаторний позов про усунення перешкод у користуванні таким майном є взаємовиключними;

2) позивач ніколи не був власником або користувачем земельної ділянки площею 52,0 га кадастровий номер :03:004:0033, а тому не може просити визнати припиненим права оренди відповідача на таку земельну ділянку. У постійному користуванні позивача перебувала земельна ділянка площею 50 га, яка не сформована (якій не було присвоєно кадастровий номер), що підтверджується Державним актом на право користування землею;

3) позивачем не може бути використаний спосіб захисту, про який зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №513/879/19, позаяк вказана постанова була прийнята у справі з іншими обставинами, а саме за позовом власника земельної ділянки, який уклав з відповідачем договір оренди земельної ділянки із строком 7 років, який приступив до її використання, однак зареєстрував право оренди земельної ділянки після внесення змін до законодавства у 2014 році. Тож спір у справі стосувався визначення моменту укладення та набрання чинності договором оренди землі, укладеного між сторонами справи №513/879/19.

19.01.2025 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача просить суд позов ФГ «Пасіка» задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача твердить, що у справі №376/2452/20 рішення у частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі від 01.10.2019, скасування запису, рішення про реєстрацію іншого речового права було скасоване. Обробіток землі та наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про право оренди на земельну ділянку площею 52 га із кадастровим номером :03:004:0033 порушує право користування ФГ «Пасіка»; позов про визнання відсутнім права оренди може заявляти як власник земельної ділянки, так і постійний користувач на підставі ст. 395,396 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту прав може бути визнання права. Оскільки у разі задоволення позовної вимоги про визнання права відсутнім таке рішення буде підставою для внесення до Державного реєстру прав відомостей про припинення права оренди відповідача, то обраний спосіб захисту позивач вважає належним.

27.01.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача подав заперечення, у яких твердить, що позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Ухвалою від 03.02.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 18.02.2025.

Після закриття підготовчого судового засідання 03.02.2025 через систему «Електронний суд» від представника третьої особи Сквирської міської ради надійшло клопотання, у якому представник просить суд розгляд справи №911/3367/24 проводити у відсутності представника Сквирської міської ради за наявними у справі матеріалами, про результати розгляду повідомити, надіславши на адресу Сквирської міської ради завірену копію рішення (ухвали) постанови суду.

Щодо вказаного клопотання суд зазначає, що відповідно до частини 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.

04.02.2025 через систему «Електронний суд» представник позивача подав клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, у якому просить суд приєднати до матеріалів справи докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, стягнути з ФГ «Вікторія» село Шкарівка на користь ФГ «Пасіка» 200 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

17.02.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому твердить про не співмірність заявленої суми із складністю справи та витраченому адвокатом часу та просить зменшити заявлені позивачем витрати на професійну правову допомогу до 20 000,00 грн.

В судовому засіданні з розгляду справи 18.02.2025 суд на підставі ст. 216 ГПК України оголосив перерву до 24.02.2025, про що присутні представники позивача та відповідача були повідомлені особисто під розпис, а відсутня третя особа ухвалою про повідомлення в порядку ст. 120-121 ГПК України.

20.02.2025 через систему «Електронний суд» від представника третьої особи Сквирської міської ради надійшло клопотання, у якому представник просить суд розгляд справи №911/3367/24 проводити у відсутності представника Сквирської міської ради за наявними у справі матеріалами, про результати розгляду повідомити, надіславши на адресу Сквирської міської ради завірену копію рішення (ухвали) постанови суду.

За змістом частин 1 та 2 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Розглянувши позов ФГ «Пасіка» до ФГ «Вікторія» село Шкарівка, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Сквирської міської ради про визнання відсутнім права оренди, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі Сквирського районного суду Київської області №376/2452/20 судом встановлено, що Сквирська районна рада народних депутатів Київської області рішенням 14 сесії 22 скликання від 16.01.1998 №03-14-22 затвердила складений Київським відділенням інституту землеустрою проект відведення земельної ділянки в постійне користування, загальною площею 50,0 га ріллі для організації селянського (фермерського) господарства Врублівському Б.Д. за рахунок земель запасу, розміщених на території Антонівської сільської ради депутатів Сквирського району Київської області та надала ОСОБА_2 у постійне користування земельну ділянку площею 50,0 га, у тому числі 49,1 га ріллі за рахунок земель запасу Антонівської сільської ради депутатів.

25.03.1998 ОСОБА_2 видано державний акт на право постійного користування землею III-КВ №007544 на земельну ділянку площею 50,0 га, розташовану на території Антонівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

14.09.2000 головою селянського (фермерського) господарства Врублівським Б.Д. затверджено Статут СФГ «Пасіка». Згідно з пунктом 1.3 Статуту останній є засновником господарства та діє на підставі державного акту на право постійного користування землею III-КВ №007544. Сквирською районною державною адміністрацією 06.10.2000 зареєстроване СФГ «Пасіка».

Згідно з новою редакцією Статуту ФГ «Пасіка» від 05.06.2009, Господарство засноване відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія III-КВ №007544. Пунктом 1.1 Статуту визначено, що його засновником є ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 3.1 Статуту ФГ «Пасіка» є юридичною особою і є правонаступником СФГ «Пасіка».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер засновник ФГ «Пасіка» ОСОБА_2 .

Наказами головного управління Держгеокадастру у Київській області передано у приватну власність 26 громадянам земельні ділянки, площею по 2 га, для ведення особистого селянського господарства на території Антонівської сільської ради Київської області, а саме ОСОБА_5 кадастровий номер :03:004:0019, наказом від 03.01.2019 №10-10/15-19-сг; ОСОБА_6 кадастровий номер :03:004:0018, наказом від 03.01.2019 №10-8/15-19-сг; ОСОБА_7 кадастровий номер :03:004:0017, наказом від 03.01.2019 №10-7/15-19-сг; ОСОБА_8 кадастровий номер :03:004:0016, наказом від 03.01.2019 №10-12/15-19-сг; ОСОБА_9 кадастровий номер :03:004:0015, наказом від 03.01.2019 №10-5/15-19-сг; ОСОБА_10 кадастровий номер :03:004:0014, наказом від 03.01.2019 №10-2/15-19-сг; ОСОБА_11 кадастровий номер :03:004:0013, наказом від 03.01.2019 №10-4/15-19-сг; ОСОБА_12 кадастровий номер :03:004:0012, наказом від 03.01.2019 №10-20/15-19-сг; ОСОБА_13 кадастровий номер :03:004:0011, наказом від 03.01.2019 №10-18/15-19-сг; ОСОБА_14 кадастровий номер :03:003:0032, наказом від 03.01.2019 №10-1/15-19-сг; ОСОБА_15 кадастровий номер :03:003:0031, наказом від 03.01.2019 №10-16/15-19; ОСОБА_16 кадастровий номер :03:003:0030, наказом від 03.01.2019 №10-22/15-19-сг; ОСОБА_17 кадастровий номер :03:003:0029, наказом від 03.01.2019 №10-24/15-19-сг; ОСОБА_18 кадастровий номер :03:004:0020 наказом від 09.01.2019 №10-192/15-19-сг; ОСОБА_19 кадастровий номер :03:004:0021, наказом від 09.01.2019 №10-193/15-19-сг; ОСОБА_20 кадастровий номер :03:004:0023, наказом від 09.01.2019 №10-194/15-19-сг; ОСОБА_21 кадастровий номер :03:004:0024, наказом від 09.01.2019 №10-184/15-19-сг; ОСОБА_22 кадастровий номер :03:004:0031, наказом від 09.01.2019 №10-186/15-19-сг; ОСОБА_23 кадастровий номер :03:004:0030, наказом від 09.01.2019 №10-187/15-19-сг; ОСОБА_24 кадастровий номер :03:004:0029, наказом від 09.01.2019 №10-185/15-19-сг; ОСОБА_25 кадастровий номер :03:004:0028, наказом від 09.01.2019 №10-188/15-19-сг; ОСОБА_26 кадастровий номер :03:004:0027, наказом від 09.01.2019 №10-189/15-19-сг; ОСОБА_27 кадастровий номер :03:004:0026, наказом від 09.01.2019 №10-190/15-19-сг; ОСОБА_28 кадастровий номер :03:004:0025, наказом від 09.01.2019 № 10-191/15-19-сг; ОСОБА_29 кадастровий номер :03:004:0022 наказом від 09.01.2019 №10-194/15-19-сг; ОСОБА_30 кадастровий номер :03:004:0032, наказом від 25.01.2019 №10-595/15-19-сг.

29.01.2019 було укладено 24 договори купівлі-продажу земельних ділянок на користь ОСОБА_3 15.03.2019 було укладено два договори купівлі-продажу земельних ділянок на користь ОСОБА_3

ОСОБА_3 на підставі заяви про об`єднання земельних ділянок від 28.03.2019 об`єднав їх в одну земельну ділянку, площею 52,0 га, з кадастровим номером :03:004:0033 та 08.04.2019 зареєстрував право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 31122608, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.04.2019, індексний номер 46410394, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 240.

23.04.2019 ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_4 , представником якої був ОСОБА_31 , земельну ділянку, площею 52,0 га, з кадастровим номером :03:004:0033.

ОСОБА_4 відповідно до договору оренди землі від 01.10.2019 передала земельну ділянку, площею 52,0 га, з кадастровим номером :03:004:0033 в оренду ФГ «Вікторія», керівником якого є ОСОБА_31 , строком до 01.10.2065.

Згідно довідки головного управління Держкомзему у Сквирському районі Київської області від 20 січня 2012 року №0412-207 про кількісні характеристики земельної ділянки (за даними форми 6-зем), станом на 01 січня 2012 року відповідно до земельно-облікових даних (форми 6-зем, 2-зем) у користуванні СФГ «Пасіка» у межах Антонівської сільської ради знаходиться 50,0 га земель, з них сільськогосподарський угідь - 49,10 га, у тому числі ріллі, інших - 0,9 га (державний акт на право постійного користування землею від 25 березня 1998 року серія III-КВ №007544).

Згідно із викопіюванням з публічної кадастрової карти, яке виконане інженером-землевпорядником ОСОБА_32 , земельна ділянка площею 52 га з кадастровим номером :03:004:0033, повністю накладається на земельну ділянку площею 50 га, що передана ОСОБА_2 у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 25.03.1998 серія III-КВ №007544.

Відповідно до довідки Антонівської сільської ради Сквирського району Київської області від 22.10.2020 №209 земельна ділянка площею 52 га, з кадастровим номером :03:004:0033, та земельна ділянка, площею 50 га, яка надана ОСОБА_2 згідно з державним актом на право постійного користування землею від 25.03.1998 серія III-КВ №007544 накладаються, оскільки розташовані в одному місці, а саме між земельною ділянкою площею 24,4 га з кадастровим номером :03:003:0013 та земельною ділянкою площею 19,9998 га з кадастровим номером 322408300:03:004:0001.

У постанові від 01.11.2023 у справі №376/2452/20 Верховний Суд погодився із висновком Сквирського районного суду Київської області, викладеним у рішенні від 12.01.2022, про те, що 26 наказів головного управління Держгеокадастру у Київській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність 26 громадянам відповідачам порушують права користування землею ФГ «Пасіка». Також Верховний Суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що 24 договори купівлі-продажу від 29.01.2019 та 2 договори купівлі-продажу від 15.03.2019, відповідно до яких ОСОБА_3 набув право власності на спірні земельні ділянки, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 23 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не створили жодних правових наслідків, оскільки продавці не мали права на відчуження спірних земельних ділянок, які накладаються на земельну ділянку ФГ «Пасіка».

З огляду на викладене, вказаною постановою Верховного Суду від 01.11.2923 було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 24.01.2023 та залишено без змін рішення Сквирського районного суду Київської області від 12.01.2022 у справі №376/2452/20 у частині задоволення позовних вимог про

визнання за ФГ «Пасіка» права постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Антонівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_2 згідно із Державним актом на право постійного користування землею від 25.03.1998 ІІІ-КВ №007544;

витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , на користь ФГ «Пасіка» земельної ділянки площею 50,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Антонівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_2 згідно із Державним актом на право постійного користування землею від 25.03.1998 ІІІ-КВ №007544, яка є частиною земельної ділянки площею 52 га із кадастровим номером :03:004:0033.

Щодо вимог про визнання недійсним договору оренди, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Вікторія» село Шкарівка, Верховний Суд дійшов висновку про неефективність обраного способу захисту, зазначивши про те, що метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, користувач який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому власник, користувач може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Як вбачається із залученої до матеріалів справи №911/3367/24 Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.12.2024 №407457642, у Державному реєстрі міститься інформація про об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 240 земельну ділянку кадастровий номер :03:004:0033 площею 52,00 га, яка належить на праві власності ОСОБА_4 (дата реєстрації речового права власності 23.04.2019 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.04.2019 №1275), і на яку зареєстроване інше речове право право оренди ФГ «Вікторія» село Шкарівка із строком дії 01.10.2065 (дата реєстрації іншого речового права 05.11.2019 на підставі договору оренди землі від 01.10.2019, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Вікторія» село Шкарівка.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач твердить, що наявність інформації про право оренди ФГ «Вікторія» село Шкарівка на земельну ділянку кадастровий номер :03:004:0033 площею 52,00 га не відповідає дійсності та порушує право постійного користування ФГ «Пасіка» земельною ділянкою 50 га на підставі Державного Акту на право постійного користування землею від 25.03.1998 ІІІ-КВ №007544. Крім того, ФГ «Вікторія» село Шкарівка вчиняє перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою, позаяк здійснює її обробіток.

Суд погоджується із твердженням позивача про те, що у відповідача відсутнє право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0033 площею 52,00 га. Вказана земельна ділянка утворена у спосіб об`єднання 26 земельних ділянок, кожна з яких накладається на земельну ділянку, що перебувала у постійному користуванні позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІІ-КВ №007544 від 25.03.1998, у зв`язку з чим Верховним Судом у постанові від 01.11.2023 у справі №376/2452/20 підтверджено висновок про те, що 26 наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам порушують право користування землею ФГ «Пасіка». Також Верховним Судом у вказаній постанові підтверджено висновок про те, що 24 договори купівлі-продажу від 29.01.2019 та 2 договори купівлі-продажу від 15.03.2019, відповідно до яких ОСОБА_3 набув право власності на спірні земельні ділянки, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 23 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не створили жодних правових наслідків, оскільки продавці не мали права на відчуження спірних земельних ділянок, які накладаються на земельну ділянку ФГ «Пасіка».

Відповідно до частини 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що була чинною на дату укладення договору оренди землі між орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем ФГ «Вікторія» село Шкарівка від 01.10.2019) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Враховуючи, що відповідач уклав договір оренди не з власником земельної ділянки чи уповноваженою особою власника, а із незаконним володільцем, який не мав права розпорядження земельною ділянкою, набутою у протиправний спосіб, у орендаря ФГ «Вікторія» село Шкарівка право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0033 площею 52,00 га не виникло.

Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що судом вже здійснений захист прав позивача шляхом витребування майна, і Верховним Судом такий спосіб захисту права визнаний достатнім та ефективним. Також суд відхиляє твердження відповідача про те, що право постійного користування позивача щодо земельної ділянки площею 50 га згідно із Державним актом від 25.03.1998 відповідач не оспорює.

Відповідно до ст. 79, 79-1 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідач не вчинив дій щодо державної реєстрації припинення неіснуючого права оренди та не надав нотаріальної згоди на поділ земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0033 площею 52,00 га. Крім того, вбачається, що відповідач, який був учасником справи №376/2452/20, отже був обізнаний із змістом постанови Верховного Суду від 01.11.2023, продовжує обробіток землі. Так, із тексту постанови Білоцерківської окружної прокуратури від 29.03.2024 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань вбачається, що керівник ФГ «Вікторія» село Шкарівка Мазуренко О.В. 24.03.2024 звертався до чергової частини ВП №1 Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області із повідомленням про те, що 23.03.2024 невідомі особи продискували поле із посівами ріпаку ФГ «Вікторія» село Шкарівка, та твердив про завдан цим шкоду.

За змістом статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини першої статті 22 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 в редакції, чинній на момент видачі Державного акту на право постійного користування землею, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, яким визнано неконституційним пункт 6 Прикінцевих положень Земельного кодексу України від 25.10.2001, право постійного користування земельними ділянками є безстроковим, і у позивача відсутній обов`язок здійснювати переоформлення зазначеного Державного акту.

Згідно п. 2 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Відповідно ч. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цього Закону, є дійсними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18)).

Тож з моменту державної реєстрації юридичної особи ФГ «Пасіка» 06.10.2000 позивачу належить право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га згідно із чинним Державним актом на право постійного користування землею ІІ-КВ №007544 від 25.03.1998, яке не було припинене у встановленому законом порядку.

Разом із тим, відповідно до чинної редакції частини 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку.

Водночас у Державному земельному кадастрі та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрований об`єкт нерухомого майна земельна ділянка кадастровий номер :03:004:0033 площею 52,00 га, яка повністю поглинає земельну ділянку позивача, і на яку зареєстроване інше речове право право оренди ФГ «Вікторія» село Шкарівка, що суттєво порушує право користування землею позивача, оскільки унеможливлює процедуру поділу, державну реєстрацію земельної ділянки площею 50,0 га у державному земельному кадастрі та державну реєстрацію права постійного користування позивача на земельну ділянку 50,0 га у зв`язку із наявністю суперечностей із вже зареєстрованими правами (абзац п`ятий частини 6 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр»; пункт 5 частини 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Ситуація правової невизначеності також унеможливлює використання позивачем земельної ділянки сільськогосподарського призначення (для ведення селянського (фермерського) господарства) за призначенням для обробітку та вирощування сільськогосподарських культур (ст. 125, 126 ЗК України).

Земельний кодекс України не передбачає можливості одночасного існування декількох правових титулів щодо об`єкта земельних відносин.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Разом із тим, відповідно до частини 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відтак, державна реєстрація права створює спростовувану презумпцію правомірності відомостей, внесених до Реєстру.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів належать, в тому числі, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до норм статей 16 ЦК України та 20 ГК України права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. За сталою позицією Верховного Суду України, сформульованою зокрема у постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19) погодилася з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Решта доводів учасників справи та всі подані докази судом уважно досліджені та розглянуті та не спростовують вказаного висновку суду. У справі Руїз Торіха проти Іспанії ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позов ФГ «Пасіка» та визнає відсутнім право оренди у Фермерського господарства «Вікторія» село Шкарівка на об`єкт речових прав реєстраційний номер 240 - земельну ділянку площею 52,0 га з кадастровим номером :30:004:0033, яка розташована на території колишньої Антонівської сільської ради, Сквирського району (Сквирська міська рада, Білоцерківського району Київської області), яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису про інше речове право: 34040308, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49565225.

У зв`язку із задоволенням позову відповідно до ст. 129 ГПК України суд покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору повністю в сумі 2422,40 грн.

Позовна заява ФГ «Пасіка» містить одну немайнову вимогу та була подана до суду в електронному вигляді через систему «Електронний суд», відтак мала бути оплачена судовим збором в розмірі один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2024 року (3028,00 грн.) із врахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 за подання позовної заяви в електронному вигляді відповідно до частини 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а саме в сумі 2422,40 грн. Як вбачається із доданої до позову копії платіжної інструкції від 11.12.2024 №62 та виписки від 12.12.2024 про зарахування судового збору до спеціального фонду бюджету України, позивач при поданні позову сплатив судовий збір в сумі 3028,00 грн., тобто у розмірі більшому, ніж встановлено законом. Відповідно до частини 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду зокрема в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З огляду на викладене, позивач не позбавлений права вирішити питання про повернення зайве сплаченого судового збору у спосіб подання відповідного клопотання.

Позивач просить суд включити до судових витрат у справі та стягнути з відповідача 200 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

До матеріалів справи долучені

- копія договору №41 про надання правничої допомоги від 30.11.2024, укладеного між Адвокатським бюро «Поліщук та партнери» та ФГ «Пасіка», відповідно до якого клієнт доручає, а бюро приймає на себе зобов`язання надати правничу допомогу з питання захисту права ФГ «Пасіка» на постійне користування земельною ділянкою площею 50 га на території Антонівської сільської ради на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІІ-КВ №007544; за усну консультацію, підготовку позовної заяви про визнання відсутнім права оренди, підготовку всіх процесуальних документів до суду першої інстанції, представництво у суді першої інстанції клієнт зобов`язується сплатити бюро 200 000,00 грн.;

- копія ордеру серія АІ №1767103 від 10.12.2024 на представництво адвокатом Поліщуком В.А. інтересів ФГ «Пасіка» у господарському суді Київської області;

- копія рахунку на оплату від 30.11.2024 на суму 150 000,00 грн. та копія виписки по особовому рахунку, з якої вбачається сплата клієнтом бюро 150 000,00 грн. за платіжною інструкцією від 30.11.2024;

- копія рахунку на оплату від 26.12.2024 на суму 50 000,00 грн. та копія виписки по особовому рахунку, з якої вбачається сплата клієнтом бюро 50 000,00 грн. за платіжною інструкцією від 10.01.2025;

- копія підписаного Адвокатським бюро та клієнтом Акту наданих послуг (детального опису робіт/наданих послуг) від 04.02.2025, відповідно до якого ФГ «Пасіка» прийняло надану правничу допомогу вартістю 200 000,00 грн.

Заперечуючи проти стягнення з відповідача суми судових витрат 200000,00 грн., представник відповідача подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому просить суд зменшити заявлені позивачем витрати на правничу допомогу до 20000,00 грн. Клопотання обґрунтоване тим, що заявлена вартість години роботи представника (27 годин вартістю 200000,00 грн. це 7407,41 грн. за годину) є очевидно завищеною, враховуючи середній розмір вартості години роботи адвоката у місті Києві (1500,00 грн.), та враховуючи заявлену вартість роботи адвоката на сайті Адвокатського бюро «Поліщук та партнери» (від однієї тисячі гривень). Представник відповідача стверджує, що вказана справа не є складною; крім того адвокат Поліщук В.А. представляв позивача у справі №376/2452/20, у зв`язку з чим був обізнаний із обставинами справи, відповідно підготовка позовної заяви та подання в електронному вигляді через систему «Електронний суд» не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи адвоката. Стосовно витрати часу на участь у судовому засіданні, на дорогу та очікування, представник відповідача твердить, що адвокат не був позбавлений можливості брати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції. Стосовно часу, витраченого на ознайомлення із запереченнями відповідача, представник твердить, що позивачем у відповідь не було зазначено ані нових обставин, ані нових документів чи судової практики.

У підсумку представник відповідача вважає заявлений розмір судових витрат на правову допомогу таким, що не відповідає критеріям обґрунтованості, розумності, співмірності та пропорційності.

Розглянувши подані матеріали на підтвердження понесення позивачем судових витрат на правову допомогу, суд дійшов таких висновків.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини другої статті 126 ГПК України до витрат на професійну правничу допомогу належать розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 18.01.2024 у справі №9901/459/21 зазначила, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, норми, якими встановлено, що «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку, викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Суд звертає увагу на те, що надані позивачем документи на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію, зокрема, пропорційності, співмірності та розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, а також у постанові Верховного Суду від 25.08.2022 у справі № 911/3323/14.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Вирішення питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова КЦС ВС від 23.10.2024 у справі №753/25081/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Стосовно того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, вже висловлювалася Велика Палата Верховного Суду (пункт 21 додаткової постанови від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 підтримала цей висновок.

Суд встановив, що предмет спору у справі не є складним для спеціаліста правника, не потребував складного аналізу правових норм та судової практики, а також складних розрахунків; матеріали справи №911/3367/24 не містять великого обсягу доказів; значна частина обставин справи була встановлена судами під час розгляду справи №376/2452/20, в якій адвокат Поліщук В.А. також представляв ФГ «Пасіка», тому був обізнаний як з обставинами справи, так і з законодавством, яке регулює спірні правовідносини, а також із судовою практикою щодо його застосування, відтак підготовка процесуальних документів у справі №911/3367/24 не становила складності та не потребувала багато часу адвоката.

Суд вважає, що фіксований розмір гонорару адвоката 200000,00 грн. є суттєво, непропорційно завищеним у порівнянні із затратами часу адвоката на правову допомогу у справі; при цьому суд вважає, що завищеним є також зазначений в Акті надання послуг від 04.02.2025 час, витрачений на надання правової допомоги (5 годин на вивчення судової практики, 2 години на надання усної консультації, 10 годин на підготовку позовної заяви, 4 години на вивчення відзиву та підготовку та подання відповіді на відзив).

Суд також звертає увагу, що вартість послуги з підготовки клопотання про приєднання до матеріалів доказів понесення судових витрат (1 година відповідно до поданого Акту від 04.02.2025) не підлягає відшкодуванню, про що зроблено висновок ОП КГС ВС у постанові від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Суд погоджується із запереченнями відповідача, що гонорар адвоката у розмірі 200000,00 грн. є завищеним та не співмірним із ринковими цінами адвокатських послуг у м. Києві.

Відтак, суд вважає суму судових витрат позивача на правову допомогу 30000,00 грн. розумно необхідною, співмірною та обґрунтованою, тому саме така сума належить до включення до судових витрат по справі та розподілу між сторонами відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 73-92, 129, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фермерського господарства «Пасіка» до Фермерського господарства «Вікторія» село Шкарівка задовольнити.

2. Визнати відсутнім право оренди у Фермерського господарства «Вікторія» село Шкарівка (ідентифікаційний код 39180829) на об`єкт речових прав реєстраційний номер 240 - земельну ділянку площею 52,0 га з кадастровим номером :30:004:0033, яка розташована на території колишньої Антонівської сільської ради, Сквирського району (Сквирська міська рада, Білоцерківського району Київської області), яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису про інше речове право: 34040308, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49565225.

3. Стягнути з Фермерського господарства «Вікторія» село Шкарівка (09170, Київська область, Білоцерківський район, село Шкарівка, пров. Андрія Авраменка, буд. 2А, ідентифікаційний код 39180829) на користь Фермерського господарства «Пасіка» (09052, Київська область, Сквирський район, с. Антонів, вул. Слобода, буд.101, ідентифікаційний код 30906736)

2422,40 грн. дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок ) судового збору;

30 000,00 грн. (тридцять тисяч гривень нуль копійок) витрат на правову допомогу.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 11.04.2025.

Суддя О.В. Конюх