РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.04.2025Справа № 916/4315/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекарт-Прилад" та Одеської обласної державної адміністрації

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину.

Представники сторін:

від позивача: Котовська Т.О., ордер серія ВН № 1403263;

від відповідача 1: Васильєв Ю.Ю., ордер серія ВН № 1434266;

від відповідача 2: Колесніков О.В., в порядку самопредставництва.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Одеської області із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телекарт-Прилад» та Одеської обласної державної адміністрації про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами спрощеним способом Договору про передачу ТОВ «Телекарт-прилад» брухту рейкового (вид 510) у кількості 55,9 тон для виготовлення протитанкових їжаків для потреб територіальної оборони м. Одеси, оформленого за усною вказівкою Одеської обласної державної адміністрації та Актом від 01.03.2022.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.10.2024 передано матеріали позовної заяви Акціонерного товариства «Українська залізниця» в електронній формі для розгляду за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

23.10.2024 до Господарського суду міста Києва надійшов Супровідний лист Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2024 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

01.11.2024 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.12.2024.

11.11.2024 представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

26.11.2024 представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву.

28.11.2024 представником відповідача 2 подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

29.11.2024 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача 1.

02.12.2024 представником відповідача 1 подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

05.12.2024 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

05.12.2024 представником відповідача 1 подано заперечення на відповідь на відзив.

06.12.2024 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 09.12.2024 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 13.01.2025.

31.12.2024 представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 13.01.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 10.02.2025.

21.01.2025 представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 10.02.2025 представники позивача та відповідача 1 з`явились, представник відповідача 2 не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання до 10.03.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.

03.03.2025 представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

03.03.2025 представником відповідача 2 подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 10.03.2025 представники сторін з`явились.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.04.2025.

21.03.2025 представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 07.04.2025 представники сторін з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів проти позову заперечили.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 07.04.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2022 року між Начальником дистанції колії Одеса-сортувальна Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - позивач) та директором ТОВ «Телекарт-прилад» (далі - відповідач 1) було складено Акт про те, що згідно з вказівкою Одеської обласної адміністрації (далі - відповідач 2), дистанцією Одеса-Сортувальна було відвантажено рейки на підприємство ТОВ «Телекарт-прилад» для виготовлення «їжаків» на потреби територіальної оборони.

Так, в цілому на ТОВ «Телекарт-прилад» було відвантажено рейку Р65 в кількості 861,8 м. нитки, що складає 55,9 т.

Вказаний Акт від 01.03.2022 підписано та скріплено печатками позивача та відповідача 1.

Позивач звернувся до відповідача із Листом № 04/1486 від 24.11.2022, у якому просив повернути рейковий металобрухт, а разі неможливості повернення просив надати адреси куди його було направлено, на який відповідач 1 надав відповідь вих. № 1254 від 11.09.2023, у якій зазначив, що на прохання позивача рейковий металобрухт в лютому-березні 2022 року був перероблений на протитанкові їжаки, які були передані Одеській обласній державній (військовій) адміністрації.

У вересні 2023 року АТ «Укрзалізниця» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про зобов`язання ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» повернути безпідставно набуте майно - Металобрухт, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 по справі №916/4190/23 скасовано рішення Господарського Одеської області від 19.03.2024 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» до ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» про повернення безпідставно набутого майна відмовлено.

Звертаючись з позовом до суду, Акціонерне товариство «Українська залізниця» зазначає. що правочин на відчуження металобрухту був вчинений представником АТ «Укрзалізниця» за відсутності доручення АТ «Укрзалізниця» на укладення договору дарування з встановленням імені обдаровуваного та за відсутності волевиявлення АТ «Укрзалізниця», в особі її органів (загальні збори; наглядова рада; правління), що суперечить ст.ст. 207, 720 ЦК України, а також суперечить ч. 4 ст. 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», пунктам 11, 14 Порядку розпорядження майном та пунктам 34, 35 Статуту АТ «Укрзалізниця», оскільки зазначені нормативні акти не передбачають можливості безоплатного відчуження майна АТ «Укрзалізниця», в зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним укладений Акціонерним товариством «Українська залізниця», Одеською обласною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТПРИЛАД» спрощеним способом договір про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» брухту рейкового (вид 510) у кількості 55,9 тон для виготовлення протитанкових їжаків для потреб територіальної оборони м. Одеси, оформленого вказівкою Одеської обласної державної адміністрації та актом від 01.03.2022 та в якості наслідків недійсності правочину повернути від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» на користь Акціонерного го товариства «Українська залізниця» брухт рейковий (вид 510) у кількості 55,9 тон вартістю 442728 грн., у т.ч. 73788 грн. ПДВ.

Відповідач 1 в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що доводи позивача про встановлення при розгляді справи № 916/4190/23 факту укладення сторонами договору дарування спростовуються текстом постанови Південно західного апеляційного господарського суду у справі № 916/4190/23, у якій жодного разу не згадується про факт укладення договору дарування між позивачем та відповідачем 1. При цьому, відповідач 1 зазначає, що ані постановою Південно-західного апеляційного господарського суду у справі № 916/4190/23, ані актом відвантаження рейок, ані листом Позивача на адресу Оперативного командування «Південь», ані відповіддю Одеської обласної (військової) адміністрації на запит відповідача 1, не вбачається факту укладання договору дарування, оскільки у всіх зазначених документах йде мова лише про виконання відповідачем 1 робіт із виготовлення протитанкових їжаків із матеріалів позивача, для Сил оборони України. Також відповідач 1 зазначає, що той факт, що відповідач ніколи не отримував від позивача у власність або будь-яке інше майнове право спірне майно, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому додаткового доказування не потребує. Також відповідач 1 зазначає, що керівництво позивача розуміло та розуміє, що відповідач 1 ніколи не був отримувачем майна, а був лише перетворювачем металобрухту на протитанкові їжаки власними силами та коштом для Сил оборони України.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодекс України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 1 та 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Предметом заявлених АТ «Українська залізниця» позовних вимог є вимоги про визнання недійсним укладеного Акціонерним товариством «Українська залізниця», Одеською обласною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ ПРИЛАД» у спрощений спосіб договору про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» брухту рейкового (вид 510) у кількості 55,9 тон для виготовлення протитанкових їжаків для потреб територіальної оборони м. Одеси, оформленого за усною вказівкою Одеської обласної державної адміністрації та актом від 01.03.2022 та в якості наслідків недійсності правочину повернути від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» брухт рейковий (вид 510) у кількості 55,9 тон вартістю 442728 грн., у т.ч. 73788 грн. ПДВ.

В обґрунтування заявлених позовних вимог АТ «Українська залізниця» посилається на та, що правочин на відчуження металобрухту був вчинений представником АТ «Укрзалізниця» за відсутності доручення АТ «Укрзалізниця» на укладення договору дарування з встановленням імені обдаровуваного та за відсутності волевиявлення АТ «Укрзалізниця», в особі її органів (загальні збори; наглядова рада; правління), що суперечить ст.ст. 207, 720 ЦК України, а також суперечить ч. 4 ст. 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», пунктам 11, 14 Порядку розпорядження майном та пунктам 34, 35 Статуту АТ «Укрзалізниця», оскільки зазначені нормативні акти не передбачають можливості безоплатного відчуження майна АТ «Укрзалізниця».

При цьому, позивач зазначає, що Південно-Західний апеляційний господарський суд встановив обставину укладання між АТ «Укрзалізниця», Одеською обласною державною адміністрацією та ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» - спрощеним способом договору, відповідно якого АТ «Укрзалізниця» здійснило передачу металобрухту ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» для виготовлення ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД» протитанкових їжаків для потреб територіальної оборони м. Одеси, оформленого за усною вказівкою Одеської обласної держаної адміністрації та актом від 01.03.2022.

Як встановлено судом, у вересні 2023 АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою, в якій просло суд зобов`язати відповідача ТОВ "Телекарт-Прилад" повернути безпідставно набуте майно вартістю 442 728 грн.

Позовні вимоги у справі №916/4190/23 мотивовано тим, що відповідач без достатньої правової підстави набув майно позивача, оскільки жодних правочинів, направлених на набуття відповідачем майна за рахунок позивача сторонами не вчинялось; відповідні адміністративні акти щодо примусового відчуження або вилучення майна військовим командуванням не приймалися; інші підстави набуття відповідачем майна, визначені ст. 11 ЦК України, відсутні. Відповідно відповідач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно на підставі ст.1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/4190/23 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД задоволено повністю; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД" повернути безпідставно набуте майно вартістю 442 728 грн позивачу; стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2 684 грн.

Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД" на рішення Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/4190/23 задоволено, рішення Господарського Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/4190/23 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД про повернення безпідставно набутого майна відмовлено, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4026 грн.

При цьому, Південно-Західним апеляційним господарським судом у постанові від 04.06.2024 встановлено наступне:

- оцінивши наявні у справі докази, судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що спірне майно у вигляді рейок металобрухту відповідач отримав від позивача у власність або будь-яке інше майнове право;

- колегія суддів вважає, що позивачем у даній справі жодним чином не доведено, що спірне майно було залишено у відповідача у власності по справі і знаходиться в нього станом на момент вирішення спору;

- належних та допустимих доказів фактичного володіння відповідачем спірним майном саме у вигляді рейкового металобрухту, а не протитанкових їжаків, - ні на час вирішення спору, ні під час його розгляду судами першої та апеляційної інстанції - учасниками спору, зокрема і позивачем, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції - не надано;

- з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач - ТОВ "ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД" не є особою, яка без належних правових підстав набула та фактично володіє спірним майном, яке позивач просить повернути останньому в натурі;

- разом з тим, з`ясування правової підстави передачі спірного майна або її відсутність, а також наявність або відсутність порушеного права позивача має вирішуватися за участю особи, на користь якої це майно передавалося;

- як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, підставою для передачі металобрухту була вказівка Одеської обласної адміністрації, відповідно до якої з метою виготовлення протитанкових їжаків, було передано брухт рейковий для потреб Територіальної оборони області, на підставі чого між сторонами у справі було складено відповідний акт довільної форми від 01.03.2022.

- отже, позивач своїми конклюдентними діями (зовнішній прояв волі) прийняв пропозицію Одеської обласної адміністрації щодо надання металобрухту відповідачеві для виготовлення противотанкових їжаків для потреб територіальної оборони міста Одеси.

Таким чином, посилання позивача на те, що у постанові Південно-Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 встановлено факт укладення Правочину щодо дарування не відповідають змісту означеної постанови.

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, із подальшим продовженням строку дії воєнного стану.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 17.05.2012 № 4765-VІ примусове відчуження майна позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів (ч. 2 ст. 7 Закону № 4765-VІ).

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

Оцінка майна, що підлягає примусовому відчуженню, проводиться у порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність (ч. 1 ст. 8 Закону № 4765-VІ).

Як встановлено судом, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану на підставі вказівки Одеської обласної адміністрації для потреб оборони країни для подолання неспровокованого нападу російської федерації, з метою виготовлення протитанкових їжаків, було передано брухт рейковий для потреб Територіальної оборони області, на підставі чого між позивачем та відповідачем 1 було складено відповідний акт довільної форми від 01.03.2022.

При цьому, між позивачем та відповідачем 1 відсутні зобов`язальні правовідносини щодо передачі спірного майна, оскільки означений Акт не є договором дарування, як про це помилково зазначає позивач, оскільки суперечить визначенню договору дарування, яке викладено у ч. 1 ст. 717 ЦК України, відповідно до якого за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, з огляду на відсутність у власності відповідача 1 такого майна, що встановлено при розгляді справи № 916/4190/23 та не підлягає повторному доведенню, з огляду на приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Як встановлено Південно-Західним апеляційним господарським судом у постанові від 04.06.2024, позивач своїми конклюдентними діями (зовнішній прояв волі) прийняв пропозицію Одеської обласної адміністрації щодо надання металобрухту відповідачеві для виготовлення протитанкових їжаків для потреб територіальної оборони міста Одеси.

Під час розгляду судом даної справи ТОВ «Телекарт-прилад» в цілому не заперечувало отримання брухту для виготовлення протитанкових їжаків. Разом з тим, відповідач вказував, що такі їжаки були в подальшому передані для оборони міста. При цьому, відповідач стверджував, що будь-яке майно від позивача для власних потреб він не отримував.

Як вбачається з матеріалів справи, Листом № 39-А3/124 від 12.03.2024 Одеська обласна держава адміністрація підтвердила той факт, що з метою відсічі збройної агресії проти України, на прохання обласної державної (військової) адміністрації ТОВ «Телекарт-прилад» здійснювало зварювання елементів невибухових загороджень, а саме протитанкових їжаків для потреб військових формувань Одеської області з матеріалів (рейкового металобрухту) наданих АТ «Укрзалізниця». Також, відповідач 2 повідомив, що отримувачами протитанкових їжаків є підрозділи Сил оборони.

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Верховним Судом у постанові від 24.10.2019 по справі № 904/3315/18 наголошено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зазначений принцип лежить в основі доктрини contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 28.01.2020 по справі №910/15489/18 також було наголошено про необхідність надання оцінки поведінці сторін з урахуванням принципу добросовісності, з якого походить доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), під час вирішення питання наявності правових підстав для визнання недійсним одностороннього правочину про розірвання договору підряду.

Як вбачається з постанови Південно-Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2024:

- 05.12.2022 позивач звернувся листом №НЗІ-509/141 від 05.12.2022 до ОК "Південь", в якому зазначив, що через загрозу висадки морського десанту країни-терориста у м. Одеса та Одеській області низкою регіональних підприємств таких як ТОВ «Квазар-1», ТОВ «Інкрафт марін», ТОВ «АЛАТЕКС», ТОВ «Крафт», ТОВ «Телекарт-Прилад» та участю волонтерів було організовано виготовлення протитанкових їжаків із залізничних рейок марок Р-50, Р-65 для захисту та укріплення кордонів м. Одеси та Одеської області, а також об`єктів критичної інфраструктури. Протягом березня місяця поточного року виробничими підрозділами регіональної філії «Одеська залізниця» та Одеської дирекції філії «Центр будівництва та ремонту колії» АТ «Укрзалізниця» для потреб Територіальної оборони області, з метою виготовлення протитанкових їжаків, було передано брухт рейковий (вид 500, 510), зокрема, ТОВ «ТЕЛЕКАРТ-ПРИЛАД». Таким чином, регіональною філією «Одеська залізниця» сумісно з філією «Центр будівництва та ремонту колії» АТ «Укрзалізниця» для виготовлення протитанкових їжаків було передано брухт рейковий (вид 500,510) у загальній кількості 502,0 тн.;

- у листі №НЗІ-509/141 від 05.12.2022 зазначено, що з огляду на дати передачі брухту рейкового у кількості 502,0 тн., які припадають на початок вторгнення ворожих військ країни-терориста, з метою якнайшвидшого реагування та сприяння захисникам м. Одеси та Одеської області в обороні нашого міста та області, вказане майно передавалось в оперативному порядку для укріплення кордонів міста та області без рішення Одеської обласної військової адміністрації та військового командування «Південь».

- враховуючи викладене, з метою приведення у відповідність складених актів до вимог чинного законодавства та дотримання положень Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», переконливе АТ «Укрзалізниця» у наведеному листі просила ухвалити рішення про вилучення брухту рейкового (вид 500,510) для виготовлення протитанкових їжаків у березні місяці 2022 року: - у виробничих підрозділів регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця»: «Одеський головний матеріально-технічний склад» у кількості 101,86 тн., «Дистанція колії Одеса-Сортувальна» у кількості. 79,84 тн., «Одеська дистанція колії» у кількості 168,81 ти. (загальна кількість 350,51 ти.); - у структурного підрозділу «Усагівська колійна машинна станція» філії «Центр будівництва та ремонту колії» АТ «Укрзалізниця» у кількості 151,49 тн.

Отже, поведінка АТ «Українська залізниця», яке у власному листі №НЗІ-509/141 від 05.12.2022 підтверджувало обставину передачі брухту рейкового для виробництва протитанкових їжаків, участь у цьому процесі низки регіональних підприємств, волонтерів та ТОВ «Телекарт-прилад», та фактичну передачу таких їжаків для потреб територіальної оборони, та просило ухвалити рішення про вилучення майна, не відповідає поведінці АТ «Українська залізниця», яке одночасно стверджує про передачу майна на користь ТОВ «Телекарт-прилад» за договором дарування, укладеним у спрощений спосіб, який за доводами позивача підлягає визнанню недійсним.

Господарський суд зазначає, що з наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, вбачається, що позивач дійсно передавав металобрухт для виготовлення їжаків, які в подальшому були передані саме для потреб територіальної оборони. Проте, у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених документів про вилучення майна для потреб Збройних Сил в умовах воєнного стану АТ «Українська залізниця» вирішило пред`явити даний позов до ТОВ «Телекарт-прилад», що вочевидь не відповідає принципу справедливості.

Рішення про передачу майна було прийнято АТ «Українська залізниця» у добровільному порядку, а отже, позивач не може посилатись на відсутність рішень наглядової чи іншої ради про передачу такого майна та перекладати відповідальність за відсутність таких рішень на сторонніх осіб.

Передача структурними підрозділами АТ «Українська залізниця» металобрухту для виготовлення їжаків на користь ТОВ «Телекарт-прилад» за відсутності рішень, прийняття яких згідно з внутрішніми правилами АТ «Українська залізниця» передує відчуженню майна, не може бути підставою для задоволення заявленого у межах даної справи позову.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи очевидну обізнаність АТ «Українська залізниця» з відсутністю брухту рейкового (вид 510) у кількості 55,9 тон у відповідача 1, як у обдарованого, з огляду на його переробку на протитанкові їжаки та подальшу передачу їх Силам оборони, приймаючи до уваги факт передачі позивачем на користь відповідача майна згідно з актом від 01.03.2022 у добровільному порядку, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених АТ «Українська залізниця» позовних вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 15.04.2025.

Суддя О.А. Грєхова