номер провадження справи 7/23/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2025 Справа № 908/264/25

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Лєскіної Ірини Євгенівни, розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без (повідомлення) виклику представників сторін справу № 908/264/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» (49000, м.Дніпро, вул. Шепарда Алана, буд. 10, офіс 8, ідентифікаційний код юридичної особи в )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЄТРЕЙД» (69035, м.Запоріжжя, вул. Сєдова, буд.7, ідентифікаційний код юридичної особи в )

про стягнення 403890,91грн

Процесуальні дії у справі.

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (документ сформований в системі «Електронний суд» 30.01.2025, зареєстрований у канцелярії Господарського суду Запорізької області 31.01.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» (далі ТОВ «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД») до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЄТРЕЙД» (далі - ТОВ «ЛЄТРЕЙД») про стягнення 403890,91грн заборгованості, яка складається з 311500,00 грн заборгованості за поставлений товар, 56939,63грн пені, 29757,47грн інфляційних втрат, 5693,81 грн 3% річних.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 31.01.2025 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/364/25 та визначено до розгляду судді Лєскіній І.Є.

Ухвалою суду від 05.02.2025 позовну заяву залишено без руху, надано ТОВ «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали суду для усунення недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі, а саме:

1) надати належні докази на підтвердження повноважень адвоката Лавринович О.В. як представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» у Господарському суді Запорізької області.

На виконання ухвали суду від 05.02.2025 через систему «Електронний суд» 10.02.2025 ТОВ «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» подано заяву про усунення недоліків. Заява про усунення недоліків подана в установлений судом строк, недоліки позову усунуті.

Ухвалою суду від 12.02.2025 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі №908/264/25, яке суд ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Установлено відповідачеві строк для надання суду відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивач та відповідач мають зареєстровані електронні кабінети в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІКС та отримали ухвалу суду в електронному вигляді 13.02.2025.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, граничним строком розгляду цієї справи судом є 14.04.2025.

Оскільки розгляд справи здійснювався без виклику представників сторін, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України не проводилося.

11.04.2025 судом ухвалено рішення у справі.

Щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі.

Суд зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 176 ГПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до низки статей ГПК України.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи (це, зокрема, фізичні особи, у тому числі фізичні особи-підприємці) реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Згідно з даними підсистеми Електронний суд ЄСІКС позивач та відповідач мають зареєстровані електронні кабінети.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (ч. 7 ст. 6 ГПК України).

Згідно з положеннями п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Ухвала суду від 12.02.2025 про відкриття провадження у справі була направлена до електронного кабінету відповідача 13.02.2025, що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи.

При цьому судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Ураховуючи наведене вище господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі № 908/264/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Стислий виклад позицій учасників страви.

Позивач ТОВ «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» звернувся до Господарського суду Запорізької області з вимогою про стягнення з відповідача ТОВ «ЛЄТРЕЙД» заборгованості в розмірі стягнення 403890,91грн заборгованості, яка складається з 311500,00 грн заборгованості за поставлений товар, 56939,63грн пені, 29757,47грн інфляційних втрат, 5693,81 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» вказує на те, що ТОВ «ЛЄТРЕЙД» не виконані умови договору поставки нафтопродуктів № 210524, укладеного між сторонами 20.05.2024, а саме: не проведено оплату поставленого позивачем дизельного пального ЕN 590 10 ppm в кількості 7000 літрів вартістю 311500,00грн, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення 403890,91грн заборгованості, яка складається з 311500,00 грн заборгованості за поставлений товар, 56939,63грн пені, 29757,47грн інфляційних втрат, 5693,81 грн 3% річних.

Позов заявлено на підставі ст.ст. 11, 525, 526, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відповідач не скористався наданим йому процесуальним законом правом, у встановлений судом строк відзив не надав.

Обставини справи, встановлені судом, та докази що їх підтверджують.

Між позивачем ТОВ «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» (позивач, продавець) та ТОВ «ЛЄТРЕЙД» (покупець) 20.05.2024 укладено договір поставки нафтопродуктів № 210524.

Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця нафтопродукти, іменовані надалі «Товар», в кількості та асортименті, що передбачені за умовами даного договору, а покупець зобов`язується прийняти товар від продавця та оплатити його загальну вартість на умовах даного договору.

Одиниця виміру товару приймаються сторонами літри (п. 1.2 договору).

Асортимент, ціна, кількість, умови і термін поставки товару встановлюється в додатках, що є невід`ємною частиною даного договору. Сторони допускають узгодження зазначених у даному пункті договору умов без складання додатка (п. 1.3 договору).

Кількість товару, який поставляється однією партією, встановлюється сторонами за даними, що зазначені в додатках до даного договору, або товаротранспортних, або видаткових документах (п. 1.6 договору).

Відповідно до додатку № 1 від 20.05.2024 сторони узгодили постачання дизельного пального EN 590 10 ppm в кількості 7000 літрів вартістю 311500,00грн.

На виконання умов договору поставки нафтопродуктів № 210524 від 20.05.2024 та додатку № 1 до нього позивач поставив, а відповідач прийняв узгоджений сторонами товар UN 1202 3 (III) Дизельне паливо EN 590 10 ppm у кількості 7000літрів, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною № РН-0000001 від 20.05.2024 та товарно - транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 000000001 від 20.05.2025.

Згідно з п. 4.2 договору, розрахунки за товар здійснюються покупцем не пізніше строку, узгодженому у додатку, який є невід`ємною частиною даного договору. У випадках, передбачених п. 1.4 даного договору, оплата за поставлений товар здійснюється покупцем на користь продавця по факту отримання покупцем товару.

У п. 4 додатку № 1 до договору сторони узгодили, що розрахунки за дану партію товару покупець проводить до 20.05.2024 шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Зобов`язання покупця по оплаті товару вважаються виконаними з моменту зарахування грошових коштів за кожну окрему партію товару на розрахунковий рахунок продавця (п. 4.3 договору).

Однак, поставлений товар у строк, визначений умовами договору та додатку №1, покупцем оплачений не був, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми основного боргу за поставлену продукцію у розмірі 311500,00грн.

Відповідач не спростував викладені обставити, відзив на позовну заяву суду не надав.

Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення. Висновки суду.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, якій кореспондує ч.1 ст.526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

За приписами ч.1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

У порушення наведених вище вимог законодавства та положень договору поставки нафтопродуктів № 210524 від 20.05.2024 (з додатком № 1), відповідач взяті на себе зобов`язання щодо здійснення своєчасної оплати за поставлену позивачем продукцію не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 311500,00 грн.

Пунктом 9.2 договору передбачено, що всі спори, що виникатимуть з даного договору будуть вирішуватись сторонами шляхом переговорів. У випадку недосягнення згоди, спір підлягає вирішенню у господарському суді, згідно чинного законодавства України.

Станом на час прийняття рішення судом у справі доказів на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання за договором поставки нафтопродуктів № 210524 від 20.05.2024 (з додатком № 1) в частині оплати поставленої продукції позивачем суду надано не було, а отже вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 311500,00 грн підлягає задоволенню.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.3 договору, у випадку порушення термінів оплати вартості товару покупцем, останній зобов`язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен день прострочення до моменту повної оплати ним боргу.

Суд установив, що продукція була отримана відповідачем 20.05.2024 та повинна була бути оплачена до 20.05.2024 шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця (п. 4 додатку № 1 до договору). Враховуючи те, що відповідачем не виконані зобов`язання за договором в частині оплати отриманої від позивача продукції, позивачем нарахована сума пені у розмірі 56939,63грн за період з 21.05.2024 по 29.01.2025.

Відповідно до сталої практики (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22) та норм діючого законодавства, порядок застосування штрафних санкцій закріплено в нормах статті 232 ГК України, частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення "якщо інше не встановлено законом або договором" допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми.

Тож положення частини шостої статті 232 ГК України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений.

Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості / погашення боргу", "протягом року / усього періоду існування заборгованості" тощо.

Тому на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює частина шоста статті 232 ГК України. Формулювання, яке містить частина третя статті 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, в тому числі умови договору (у випадку відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20).

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (постанова Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини шостої статті 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування "за кожен день прострочення", тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині третій статті 549 ЦК України.

Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/15492/17, від 01 липня 2019 року у справі № 910/4377/18, від 08 липня 2019 року у справі № 910/4375/18, від 22 серпня 2019 року у справі № 914/508/17, від 15 листопада 2019 року у справі № 904/1148/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 911/634/19, від 19 листопада 2020 року у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2021 року № 910/17317/17, від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20.

Із матеріалів справи убачається, що умовами договору, а саме п. 6.3, передбачено строк нарахування штрафних санкцій "до моменту повної оплати боргу", що свідчить про визначення сторонами у договорі іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України.

Отже, судом прийнято до розгляду вимоги про стягнення пені за період, що визначений позивачем з 21.05.2024 по 29.01.2025.

Перевіривши за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий суду розрахунок пред`явленої до стягнення суми пені, суд установ, що сума пені, за період з 21.05.2024 по 29.01.2025, нарахована позивачем у меншому розмірі, ніж перерахована судом. За розрахунком суду сума пені за вказаний період становить 56 956,70грн, тобто більша ніж пред`явлена позивачем за спірний період.

З огляду на відсутність можливості виходу судом за межі позовних вимог стягненню підлягає заявлена в позові сума, а саме 56 939,63 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення суми пені у розмірі 56 939,63 грн лд задовольнити повністю.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 29757,47 грн та суму 3% річних у розмірі 5 693,81 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 5 693,81 грн, суд зазначає, що він не суперечить вимогам чинного законодавства та є арифметично вірним. Отже в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з цим, за результатами перевірки розрахунку інфляційних втрат у розмірі 29757,47 грн суд зазначає таке.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Наданий розрахунок втрат від інфляції перевірено за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», встановлено, що сума втрат від інфляції нарахована позивачем у меншому розмірі, ніж перерахована судом. За розрахунком суду сума інфляційних втрат становить 30 426,59грн, тобто більша, ніж пред`явлена позивачем за спірний період.

З огляду на відсутність можливості виходу судом за межі позовних вимог стягненню підлягає заявлена в позові сума, а саме 29 757,47 грн.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Судові витрати.

Судовий збір на підставі пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 4846,69 грн судового збору.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету України суми зайво сплаченого судового збору.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6058,36 грн (платіжна інструкція № 67 від 29.01.2025).

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п.п. 1-2 п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а немайнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Беручи до уваги викладене, враховуючи, що заявлено вимоги майнового характеру, у розумінні Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання позову із застосуванням коефіцієнту 0,8 становить 4846,69 грн (6058,36 грн х 0,8).

Із наведеного слідує, що позивач сплатив суму судового збору у більшому розмірі, ніж передбачено законом. Сума зайво сплаченого судового збору складає 1211,67 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, сума зайво сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1211,67 грн підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України за наявності відповідного клопотання.

Позиція суду щодо необхідності розрахунку судового збору із застосуванням пониженого коефіцієнту узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22.

Керуючись ст.ст.2, 5, 11, 13, 14, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЄТРЕЙД» (69035, м.Запоріжжя, вул. Сєдова, буд.7, ідентифікаційний код юридичної особи в ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛНК НАФТО-ТРЕЙД» (49000, м.Дніпро, вул. Шепарда Алана, буд. 10, офіс 8, ідентифікаційний код юридичної особи в ) 311500 (триста одинадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок основного боргу, 56939 (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 63 копійки пені, 5693 (п`ять тисяч шістсот дев`яносто три) гривні 81 копійка 3% річних, 29757 (двадцять дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят сім) гривень 47 копійок інфляційних втрат, 4846 (чотири тисячі вісімсот сорок шість) гривень 69 копійок судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 11.04.2025.

Суддя І.Є. Лєскіна