СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Харків Справа №922/3233/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників учасників справи:

прокурор Ногіна О.М.,

від відповідача-1 не з`явився,

від відповідача-2 не з`явився,

від відповідача-3 не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.№157Х від 21.01.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24 (м. Харків, суддя Мужичук Ю.Ю., повний текст рішення складено 03.01.2025)

за позовом Київської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків,

до 1. Харківської міської ради, м. Харків,

2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

3. Фізичної особипідприємця Ігнатова Олександра Івановича, м. Харків,

про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Київська окружна прокуратура міста Харкова звернулася до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 3) фізичної особи підприємця Ігнатова Олександра Івановича, в якій прокурор просить:

- визнати незаконним та скасувати п. 2 додатку до рішення 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 24.12.2014 №1755/14;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30.09.2016 №5385-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою - підприємцем Ігнатовим Олександром Івановичем (код НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №1958;

- зобов`язати Фізичну особу - підприємця Ігнатова Олександра Івановича (код НОМЕР_1 ) повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 - нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. «А-16», загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305. Судові витрати прокурор просить покласти на відповідачів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24 у позові відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.12.2024 у справі №922/3233/24.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24 та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора; судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів; справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури; про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони та Харківську обласну прокуратуру.

В обґрунтування апеляційної скарги Заступник керівника Харківської обласної прокуратури зазначає наступне:

- відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України та вимог Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 14.10.2014 з 2014 року органи прокуратури позбавлені повноважень щодо здійснення нагляду за додержанням і застосуванням законів, в т. ч. проведення перевірок;

- для того, щоб у прокурора з`явилися підстави отримати матеріали, спираючись на які в подальшому буде прийнято те чи інше рішення з метою встановлення наявності підстав для представництва, останньому необхідно попередньо встановити порушення у діяльності органу, в даному випадку Харківської міської ради. Виключно опрацюванням тексту рішень, розміщених на офіційному сайті Харківської міської ради, без вивчення матеріалів, на підставі яких ці рішення прийнято, виявити такі порушення не вбачається можливим;

- з урахуванням того, що прокурор у даній справі є самостійним позивачем, то строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право;

- сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності міської територіальної громади, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення;

- встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, зокрема, встановленням наявності в останній звернення з метою надання дозволу на поліпшення, наявності або відсутності дозволу на поліпшення, документального підтвердження наявності проведених поліпшень, оцінки майна, відповідні договори;

- необхідні для виявлення порушень норм законодавства документи прокурором отримано на підставі ухвали слідчого судді від 20.07.2023, тобто саме з цього часу прокурор здобув докази на підтвердження своєї правової позиції у спорі, а отже набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права;

- посилання суду, що ним взято до уваги аргументи відповідача 3 про те, що з відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається наявність ряду кримінальних проваджень, розпочатих за аналогічних обставин та щодо тотожних відомостей та періодів не обґрунтовані оскільки не містять відомостей про надання дозволу на вилучення приватизаційних матеріалів щодо спірного майна, рішення органу місцевого самоврядування та договору купівлі продажу № 5385-В-С від 30.09.2016;

- оскільки спірним рішенням міської ради неправомірно визначено долю спірного майна, тобто за відсутності на те правових підстав, про що достеменно знали продавець, так і покупець, постановлено рішення про його викуп без проведення аукціону, що прямо суперечило нормам чинного на той час законодавства, прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення, що є ефективним та належним способом захисту.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.№157Х від 21.01.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24 залишено без руху.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№1547 від 03.02.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 24.01.2025. Зокрема, апелянтом надано докази доплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.№157Х від 21.01.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3233/24.

05.02.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/3233/24 (вх.№1713).

Від Фізичної особипідприємця Ігнатова Олександра Івановича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2388 від 24.02.2025), в якому останній просить продовжити строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024; у задоволенні апеляційної скарги Заступника прокурора Харківської області на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі № 922/3233/24 відмовити; залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24.

Стосовно клопотання заявника про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вказує про наступне.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частина друга статті 119 ГПК).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Вказану ухвалу доставлено до електронного кабінету ФОП Ігнатова О.І. 05.02.2025. Тобто, строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлено до 20.02.2025. Представником ФОП Ігнатова О.І. подано відзив на апеляційну скаргу через систему «Електронний Суд» 22.02.2025, тобто з пропуском строку, встановленого судом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що посилання представника на те, що ухвала Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 про відкриття апеляційного провадження отримана Відповідачем без копії апеляційної скарги, що позбавляє змоги надати у строк відзив на апеляційну скаргу, є безпідставним, оскільки нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено обов`язок суду надсилати копію апеляційної скарги учасникам справи. Водночас, скаржником до апеляційної скарги долучено належні докази направлення копії апеляційної скарги на офіційну адресу ФОП Ігнатова О.І. Аналогічна адреса відповідача-3 зазначена представником і у поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Суд вказує, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша та друга статті 118 ГПК).

Отже, право клопотати про продовження строку для подання відзиву ФОП Ігнатовим О.І. втрачено у зв`язку із закінченням призначеного судом строку, що має наслідком залишення поданого відзиву без розгляду як такого, що поданий поза межами встановленого судом строку.

Водночас суд звертає увагу, що посилання за текстом відзиву на апеляційну скаргу на норми про поновлення строку на його подання також не може бути підставою для прийняття такого відзиву до розгляду, адже в силу норм частини першої статті 119 ГПК України поновленню підлягає строк, встановлений законом, а не встановлений судом, який, як це визначено частиною другою цієї статті, підлягає продовженню за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чого відповідачем-3 зроблено не було.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 призначено апеляційну Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.№157Х від 21.01.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24 до розгляду на « 27» березня 2025 р. о 10:15 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.03.2025 оголошено перерву у розгляді справи №922/3233/24 до « 31» березня 2025 р. о 10:15 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.

Інші учасники справи правом, наданим ст.263 Господарського процесуального кодексу не скористались, відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Представники відповідачів до судового засідання Східного апеляційного господарського суду 31.03.2025 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином шляхом доставки ухвали до їх електронних кабінетів в системі «Електронний Суд».

Ураховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, судом здійснено дії щодо їх належного повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, забезпечення судом реалізації учасниками судового процесу права приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, сприяння у наданні їм достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та поданні процесуальних документів, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у даному судовому засіданні.

Прокурор підтримав раніше надані пояснення, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку будівельнотехнічного дослідження №2088 Харківського науководослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М.С. Бокаріуса по листу заст. начальника Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 09.06.2006, вказано висновки: Підвальні приміщення підвалу № 4-:-5, 5а,9 загальною площею 89,2 кв.м розташовані в м. Харкові по вул. Академіка Павлова 305 літ. А-16, до допоміжних приміщень (технічних приміщень), які призначені для забезпечення експлуатації й обслуговування житлового будинку технічно не відносяться.

Нерухоме майно по вул. Академіка Павлова 305 у місті Харкові нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м на підставі розпорядження Харківського міського голови від 15.01.2007 №48 зареєстровано за Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19.01.2007.

06.08.2008 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ігнатовим Олександром Івановичем (Орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №1771.

За умовами п.1.1. договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення підвальної частини №№4-:-9, 5а загальною площею 89,2 кв.м (технічний паспорт КП «Харківське МіськБТІ №68975 від 22.12.1999), далі Майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Павлова Академіка, 305, літ. ,,А-16 та відображається на балансі КП „Жилкомсервіс». Право на оренду цих приміщень отримано Орендарем па підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.08.2008 №499.

Згідно з п. 1.2. договору майно передається в оренду з метою використання: під офіс.

У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість Майна і складає 211414 грн (двісті одинадцять тисяч чотириста чотирнадцять гривень) станом на 25.04.2008.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, затвердженої рішенням 15 сесії Харківської міської ради 5 скликання №208/07 від 03.10.2007 (далі - Методика). Згідно протоколу засідання конкурсної комісії від 15.07.2008 розрахункова орендна плата складає 2670,00 грн в місяць без врахування індексів інфляції (п.3.2. договору).

Відповідно до умов п. 4.7. договору оренди Орендар зобов`язаний: змінювати стан орендованого Майна виключно за письмовою згодою Орендодавця.

Пунктом 4.8 договору оренди сторони погодили, що орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт.

За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою Орендодавця при наявності узгодженої проектно кошторисної документації та договору, отриманого відповідно з рішенням Харківської міської ради чи її комітету.

Здійснювати реконструкцію орендованого майна за письмовою згодою орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціальними проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності відповідного рішення Харківської міської ради чи її виконкому.

Після проведення перепланування або реконструкції, згідно встановленого порядку, що потягло за собою заміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за свій рахунок в КП БТІ технічний паспорт, на це приміщення (будівлю) і не пізніше 3-х місяців після закінчення ремонтних робіт надати його до орендодавця з метою внесення змін до договору оренди.

Відповідно до п. 10.1 вказаного Договір діє з 06.08.2008 по 06.07.2011.

Додатковою угодою №1 до договору оренди сторони внесли зміни до договору щодо строку його дії, а саме продовжили строк дії до 06.07.2013.

Додатковою угодою №5 від 06.07.2014 до договору оренди сторони виклали договір оренди в новій редакції, та виклали пункти 3.1. та 3.2 в такій редакції:

У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість Майна і складає 140635,00 грн станом на 13.10.2011.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова пропорцій її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради від 23.12.2011 №566/11 (далі - Методика). Базова орендна плата складає за червень місяць 2014 року 2367,52 грн. Ставка орендної плати становить 18%.

25.11.2013 ФОП Ігнатов О.І. звернувся з заявою від до Управління (вх. №17880 від 25.11.2013), у якій просив дозволити приватизацію орендованого приміщення.

Харківською міською радою прийнято рішення 16 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 24.12.2012 № 1755/14 (у п. 2 додатку Перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу міською радою включено спірні нежитлові приміщення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу.)

На виконання вказаного рішення до Управління комунального майна 16.03.2016 ФОП Ігнатовим О.І подана заява про приватизацію №3312.

27.04.2016 ФОП Ігнатов О.І. звернувся до Управління комунального майна з листом вх.№-6939, у якому просив оцінку для приватизації вказаного майна доручити суб`єкту оціночної діяльності фізичній особі-підприємцю Остащенко К.Ю.

Відповідно з даними наявного в матеріалах приватизаційної справи звіту про оцінку нежитлових приміщень нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305, складеного 30.04.2012 суб`єктом оціночної діяльності ФОП Остащенко К.Ю., із рецензією ТОВ Константа ринкова вартість згаданих приміщень на вказану дату склала 191000 грн (без ПДВ).

Під час складання вказаного звіту використано технічний паспорт на громадський будинок нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305, виготовлений КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації за станом на 02.2006, згідно якого, загальна площа згаданих приміщень склала 89,2 кв.м.

Прокурор зауважує, що у вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у нежитлових приміщеннях вказаної нежитлової будівлі, в тому числі невід`ємні поліпшення.

30.09.2016 між ФОП Ігнатовим О.І. та територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління, укладено Договір купівлі-продажу №5385-В-С, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В. (реєстровий № 1958). Відповідно до умов якого на підставі рішення 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 «Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2012-2016 рр» та рішення Харківської міської ради 6 скликання від 24.12.2014 №1755/14 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова» продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305, орендовані ФОП Ігнатовим О.І., згідно з договором оренди № 1771 від 06.08.2008.

Ці нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 січня 2007 року виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі розпорядження Харківського міського голови від 15.01.2007 за № 48.

Державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за Продавцем проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 9031002, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 (розділ 1 Договору купівлі-продажу).

Згідно з розділом 2 Договору купівлі-продажу оціночна вартість об`єкта приватизації, що відчужується, визначена у відповідності до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10 грудня 2003 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів від 25.11.2013 №1033), зафіксована у висновках оцінювача про вартість об`єкта оцінки, затверджених 10.05.2016 Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради і складає 191000 грн. Згідно з Податковим кодексом України сума податку на додану вартість становить 20 відсотків від вартості нежитлових приміщень і складає 38200 грн. Разом ціна продажу нежитлових приміщень, вказаних в розділі 1 становить 229200 грн.

Пунктом 4.1. розділу 4 Договору купівлі-продажу сторонами визначено, що право власності переходить до Покупця лише за умови сплати в повному обсязі суми нежитлових приміщень, що встановлена цим договором.

24.11.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради, надалі - Продавець та ФОП Ігнатов О.І., надалі - Покупець складено акт №5385-В-С прийому передачі майна, яким підтверджено, що Продавець передає, а Покупець приймає продані 30 вересня 2016р. шляхом викупу нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305. Ціна продажу 229200,00 грн з ПДВ сплачена в повному обсязі.

Згідно з даними витягу з Державного реєстру Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.12.2016, Об`єкт нерухомого майна саме: нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305, з реєстраційним номером 01 (номер запису про право власності 18039260, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39132332 від 15.12.2016 09:11:39) зареєстровані за Ігнатовим Олександром Івановичем, на підставі договору купівлі-продажу, №5385-В-С, серія та номер №1958, виданий 30.09.2016, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., акт прийому передачі №5385-В-С від 24.11.2016.

Як вказує прокурор під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 липня 2023 року у справі №638/2612/23 в Архівному відділі Харківської міської ради Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова отримано тимчасовий доступ до ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Харків, вул. Ак. Павлова, 305. Досудовим розслідуванням встановлено, що у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заявці орендаря з проханням надати дозвіл на приватизацію будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. А отже, орендарем до органу приватизації не подавались документи, що містять невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації.

Прокурор вважає, що Харківською міською радою порушено умови та порядок приватизації під час винесення рішення (п. 2 додатку) 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 24.12.2014 №1755/14, що призвело до укладення 30.09.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Ігнатовим Олександром Івановичем договору №5385-В-С.

На підставі викладеного, прокурор вважає, що рішення Харківської міської ради від 24.12.2014 №1755/14 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» щодо надання дозволу на проведення приватизації шляхом викупу є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що воно прийнято з порушенням вимог ЦК України, статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статей 1, 2, 4, 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», статей 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що доказів на підтвердження здійснення поліпшень ФОП Ігнатовим О.І. орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, під час розгляду справи не надано. Отже, на думку суду першої інстанції, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. На підставі викладеного, суд констатував, що відповідне рішення Харківської міської ради прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 1, 2, 4, 29, Закону України «Про приватизацію державного майна», ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та є незаконним. Враховуючи викладене, спірні нежитлові приміщення незаконно вибули із власності міської територіальної громади. Суд вказав, що зважаючи на викладене, сталу судову практику, за встановлених у цій справі обставин, спрямованість заявлених позовних вимог на повернення майна територіальній громаді, заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування є неефективною, оскільки її задоволення не призведе до відновлення права, яке позивач вважає порушеним. За таких обставин місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування п. 2 додатку до рішення 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 24.12.2014 № 1755/14 саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова. Оскільки викуп орендованого майна ФОП Ігнатовим О.І. здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», суд вказав, що зміст договору купівлі-продажу №5385-В-С від 30.09.2016 суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу №5385-В-С від 30.09.2016 недійсним на підставі частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України. З урахуванням вказаного, вбачаються правові підстави для зобов`язання Фізичної особи - підприємця Ігнатова Олександра Івановича (код НОМЕР_1 ) повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 - нежитлові приміщення підвалу № 4-:-9, 5а в житловому будинку літ. А-16, загальною площею 89,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова 305 як похідної позовної вимоги. Оскільки судом встановлено, що органи місцевого самоврядування порушили умови та порядок приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який подав заяву про приватизацію шляхом викупу, на підставі якої було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за відсутності доказів проведення невід`ємних поліпшень орендованого майна у визначеному законодавством порядку, то місцевий господарський суд зазначив, що позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна. Водночас суд вказав, що всупереч положень статей 73, 74, 86 ГПК України позивач (прокурор) не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження неможливості довідатися про вказане порушення прав територіальної громади м. Харкова до 20 липня 2023 року, тобто до часу отримання та вивчення матеріалів приватизаційної справи у рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000064 від 22 березня 2023 року. За таких обставин, суд дійшов висновку, що прокурором не наведено жодних переконливих аргументів в обґрунтування причин пропуску строку на звернення до суду з відповідними позовними вимогами. Жодних доводів щодо неможливості довідатися про вказане порушення в межах строків позовної давності прокурором не наведено. З огляду на викладене вище, суд зазначив про те, що прокурором пропущено строк позовної давності, що за наявності заяв першого та третього відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, та відсутності поважності причин пропуску строку позовної давності, є підставою для відмови в позові. Крім того, суд вказав, що посилання 3-го відповідача на ч. 2 ст. 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», згідно з якою строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці, є безпідставним, оскільки вказаний Закон набрав чинності 07.03.2018, тобто не застосовується до приватизації об`єктів, які проведені до набрання чинності цим Законом.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі суд вказує про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даній справі №922/3233/24 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

У даній справі, яка розглядається, прокурор звернувся з позовом, стверджуючи про незаконне включення Радою спірного нерухомого майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, а також незаконне подальше відчуження спірного нерухомого майна, яке є власністю територіальної громади м. Харкова, у приватну власність ФОП Ігнатова О.І. на підставі договору, укладеного з Управлінням, що порушує трава та інтереси територіальної громади.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 вказала про те, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У даній справі, яка розглядається, прокурор фактично звернувся за захистом інтересів територіальної громади м. Харкова. При цьому, з огляду на предмет та підстави заявлених позовних вимог, а саме визнання незаконним та скасування рішення Ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого є Управління, стосовно відчуження спірних нежитлових приміщень, які є комунальною власністю та належать територіальній громаді, з урахуванням того, що уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах - Рада не тільки не захистила інтереси територіальної громади, а й порушила їх, то прокурор правомірно звернувся з позовом як самостійний позивач та визначив відповідачів.

Наведений висновок стосовно наявності у прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджуються з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частин 4, 5 статті 53 ГПК України, зазначеною в постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.

Колегія суддів зазначає, що прокурор, звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, свою незгоду із ухваленим по справі рішенням обґрунтовує тим, що позовну давність ним не пропущено, та не погоджується з оскаржуваним рішенням саме щодо застосування судом позовної давності. Також прокурор вважає, що оскарження рішення міської ради є ефективним та належним способом захисту.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32; далі - Конвенція), право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. «Існування позовної давності per se не є несумісним із Конвенцією» (рішення у справі «Фінікаріду проти Кіпра» (Phinikaridou v. Cyprus), заява №23890/02, від 20.12.2007).

ЄСПЛ у своїх рішеннях також зазначав, що для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі обмеження цього права строками давності) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) таке обмеження має мати національне підґрунтя; 2) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду у такий спосіб чи такою мірою, щоб зводили нанівець саму сутність цього права; 3) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 4) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.

ЄСПЛ наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність; захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Тобто застосування позовної давності має легітимну мету.

Так, стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК і за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК).

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Наслідки спливу позовної давності визначено у статті 267 ЦК, за змістом якої, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина 5).

При застосуванні наведених положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що правило щодо початку обчислення позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 у справі №922/1974/19, від 08.02.2023 у справі №922/3589/21.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Подібна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16.

У постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

У постанові від 17.10.2018 у справі №362/44/17 Великою Палатою Верховного Суду наведений висновок було конкретизовано та зазначено, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (стаття 267 ЦК) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини стосовно того, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу за відсутності поважних причин щодо пропущення. При цьому суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2024 у справі №922/1057/20.

Судова колегія зауважує, що прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №922/3589/21.

Як вже зазначено вище, за змістом ст.261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

У даній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з приватизацією комунального майна шляхом його викупу орендарем.

При розгляді спору у подібних правовідносинах, Верховним Судом у постановах від 20.04.2021 у справі №922/1030/20, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 17.09.2024 у справі №922/1782/21 зроблено висновок про те, що оскільки право власності територіальної громади м. Харкова на спірні нежитлові приміщення було порушено у момент їх вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого прокурором самостійно на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення прав територіальної громади м. Харкова (про факт вибуття майна з комунальної власності у володіння іншої особи). Адже закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позов про визнання незаконним та скасування рішення п. 2 додатку до рішення 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 24.12.2014 №1755/14, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30.09.2016 №5385-В-С подано прокурором у вересні 2024 року, тобто майже через десять років після прийняття оспорюваного рішення ради та через вісім років з моменту укладення договору на підставі відповідного рішення.

Відповідно до наявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано за відповідачем-3 13.12.2016.

Отже, прокурор звернувся з позовом у даній справі поза межами строку загальної позовної давності.

У позовній заяві прокурор зазначає, що прокуратурі про незаконність оскаржуваного рішення Харківської міської ради від 24.12.2014 №1755/14 та про існування спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30.09.2016 №5385-В-С стало відомо під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000064 від 22.03.2023. Прокурор вважає, що сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності територіальної громади міста Харкова, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення. Водночас, прокурор стверджує, що дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні №0000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ, та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі №638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень ФОП Ігнатовим О.І. Таким чином, прокурор стверджує, що порушення, які свідчать про незаконність набуття ФОП Ігнатовим О.І. нежитлових приміщень виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000064 доказів матеріалів приватизаційної справи. З огляду на зазначене, прокурор, з посиланням на ч.1 ст.219 ГПК України (щодо поновлення пропущеного процесуального строку) вказує, що встановлену ст. 257 ЦК України позовну давність пропущено з поважних причин.

Колегія суддів вказує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з нормами частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності, саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що зазначений строк було пропущено з поважних причин.

При цьому, питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від прокурора (позивача) підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) прокурора (позивача) з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу.

Оцінивши доводи прокурора щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, апеляційний господарський суд вказує про наступне.

Позивач (у цьому випадку, прокурор) має не лише вказати, коли йому фактично стало відомо про порушене право, але й довести неможливість дізнатися про вказане порушення раніше зазначеної ним дати.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (Аналогічна правова думка висловлена в постанові Верховного суду від 07.06.2023 у справі №922/3737/19).

Прокурор стверджує, що про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень дізнався після отримання слідчим у кримінальному провадженні №0000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі №638/2612/23.

Як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, представники органів прокуратури були присутні на 36 засіданні Харківської міської ради 6 скликання, на якому приймалося оскаржуване в частині пункту 2 додатку до нього рішення Харківської міської ради від 24.12.2014 №1755/14.

Відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» в редакції станом на момент прийняття оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування, органи прокуратури зобов`язані були здійснювати прокурорський нагляд, що включає у себе вивчення законності актів, які видаються Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими особи. Посилання апелянта на позбавлення в подальшому органів прокуратури повноважень щодо здійснення нагляду за додержанням і застосуванням законів, як і доводи прокурора щодо відсутності перевірки за фактом приватизації спірного майна, не спростовує висновку суду про обізнаність органів прокуратури із прийняттям спірного рішення міської ради та можливості вжиття відповідних заходів щодо встановлення законності та правомірності прийнятих рішень.

Колегія суддів вказує, що статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Судом першої інстанції на підставі наданих пояснень відповідача-3 встановлено існування ряду кримінальних проваджень, розпочатих за аналогічних обставин та щодо тотожних відомостей та періодів, стосовно посадових осіб Харківської міської ради. З огляду на що, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність посилання прокурора на те, що про спірні обставини прокурор дізнався лише після отримання ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 та отримання в Архівному відділі Харківської міської ради тимчасового доступу до ряду приватизаційних справ, оскільки прокуратура становить єдину систему в силу вимог статті 1 Закону України «Про прокуратуру.

Апелянт стверджує, що вищезазначені висновки суду є безпідставними, оскільки в рамках зазначених кримінальних проваджень не було надано дозволу на вилучення приватизаційних матеріалів щодо спірного майна, рішення органу місцевого самоврядування та договору купівлі продажу № 5385-В-С від 30.09.2016. Колегія суддів вказує, що прокуратурі з 2017 року вже було відомо про системний характер продажу Харківською міською радою об`єктів нерухомого майна шляхом викупу їх орендарями з порушенням закону про приватизацію майна. Водночас, позивачем не доведено наявність поважних причин об`єктивної неможливості отримання необхідної інформації про порушення прав територіальної громади та звернення із відповідним позовом до суду протягом встановленого строку позовної давності.

Крім того відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Тобто, відповідно до змісту вищевказаної норми та здійснення моніторингу законності розпорядження комунальним майном, прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України «Про прокуратуру», своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.

Водночас, відомостей про те, що органи прокуратури зверталися до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради за наданням відповідної інформації або встановлених обставин ухилення суб`єктів владних повноважень від надання такої інформації матеріали даної справи не містять.

Апеляційний господарський суд вказує, що позивачем всупереч вимог ст.ст. 13, 74 ГПК України не доведено обставин, що дійсно перешкоджали подачі позову у встановлений законом трирічний строк позовної давності.

Саме лише посилання апелянта на те, що встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Європейським судом з прав людини у справах «Semenov v russia», 17254/15, в п. 66, від 16.03.2021 року, «Gavrilova v. russia, 2625/17», п. 82, від 16.03.2021 надано оцінку підходу про відлік строку позовної давності з моменту перевірки прокурора або отримання інформації про порушення від прокурора. За висновками ЄСПЛ такий підхід: позбавляє закон про строки позовної давності його реальної сили; надає владі непропорційну перевагу (Zoubulidis V. Greece (no. 2), 36963/06, пп. 32 та 35, 25 червня 2009); наділяє позови держави фактично безстроковим статусом; сприяє правовій невизначеності на ринку нерухомості.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо правомірності висновків суду першої інстанції про пропуск прокурором строку позовної давності на звернення до суду з відповідними позовними вимогами та недоведення поважних причин такого пропуску.

Водночас, необхідно зауважити, що обчислення позовної давності для звернення позивача з певним позовом у наведених скаржником у апеляційній скарзі справ, визначався з урахуванням конкретних обставин, встановлених судами у кожній справі, що зумовило прийняття судом відповідного рішення.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність прокурором фактів порушень вимог чинного законодавства при прийнятті Харківською міською радою спірного рішення, та як наслідок, і при укладанні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень. Вказані обставини, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, положень статті 269 ГПК України, не переглядаються судом апеляційної інстанції. Водночас, оскільки вказані вимоги визнано обґрунтованими, місцевим господарським судом правомірно досліджено питання спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем-1 та відповідачем-3 у справі.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд правомірно, з дотриманням вимог статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами у справі.

Також в апеляційній скарзі прокурор не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 2 додатку до рішення 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 24.12.2014 № 1755/14 з огляду на неефективність обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова. З цього приводу колегія суддів вказує про наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідним майном (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20).

Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом або про визнання недійсним договору), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Оскільки на час звернення прокурора з позовом до господарського суду у справі, що розглядається, рішення 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 24.12.2014 № 1755/14 у частині пункту 2 додатку до цього рішення вже реалізоване та вичерпало свою дію виконанням, а саме шляхом укладення між відповідачами договору купівлі-продажу від 30.09.2016 №5385-В-С, визнання незаконним і скасування зазначеного рішення у відповідній частині не може забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору та повернення спірного майна, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Аналогічний висновок викладено в пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21.

При цьому, як свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, про що зазначено вище, місцевим господарським судом надано оцінку законності як рішенню Харківської міської ради, так і договору купівлі-продажу, що узгоджується з наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки судом зроблено висновок про неефективність способу захисту в частині заявлення прокурором позовної вимоги про визнання недійсним та скасування оспорюваного пункту додатку до рішення міської ради, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до вказаної вимоги наслідків спливу строку позовної давності.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини.

Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законними та вмотивованими, що скаржником не спростовано.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевикладеного, скаржником не спростовано законний та обґрунтований висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2024 у справі №922/3233/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 10.04.2025.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян