ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/1209/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Заступника керівника Рівненської окружної прокуратури (33000, м. Рівне, вул. Гарна, 29, ) в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради (33013, Рівненська обл., м. Рівне, майдан Просвіти, 1, код ЄДРПОУ 21085816)

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (33000, Рівненська обл., м. Рівне, майдан Незалежності, 3, )

про усунення перешкод у користуванні майном та його повернення

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача: Строкова О.В.

від відповідача: адвокат Іванов І.О.

від прокуратури: Котяй І.В..

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 11.03.2025 по 03.04.2025 року.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" в якому просить усунути перешкоди власнику - Рівненській обласній раді у здійсненні права користування комунальним майном, шляхом зобов`язання Товариства з додатковою відповідальністю «Рівнефармація» звільнити протирадіаційне укриття №67775 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне.

Даний позов обґрунтовує наступним. Згідно даних відділу з питань надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради, Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації та наявної у відділі облікової документації фонду захисних споруд цивільного захисту, розташованих на території Рівненської міської територіальної громади, встановлено, що в підвальному приміщенні за адресою: місто Рівне, вул. Ленінська (сучасна вул. Соборна), 187, розташоване протирадіаційне укриття, з обліковим №67775, розрахунковою місткістю 70 осіб та площею 36 кв.м., що вбудоване в 2-поверхову будівлю.

Однак, як зазначає прокурор, відповідно до даних, які містяться у приватизаційних матеріалах окремого індивідуально визначеного нерухомого майна - об`єкта нерухомості по вул. Соборна, 187, в місті Рівне, вказане приміщення на праві приватної власності належить Товариству з додатковою відповідальністю «Рівнефармація».

Заступник керівника прокуратури вважає, що спірна споруда цивільного захисту населення протиправно, поза волею власника - Рівненської обласної ради, вибула із комунальної власності Рівненської обласної ради, а відтак зазначає, що вбачаються підстави для зобов`язання відповідача усунути відповідні перешкоди для територіальної громади у праві володіння та користування комунальним майном, а саме об`єктом цивільного захисту

протирадіаційним укриття № 67775, вбудованим у підвальні приміщення будинку № 187 по вул. Соборна, в місті Рівне шляхом його звільнення.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

Рівненська обласна рада надала суду письмові пояснення в яких зазначила, що позовні вимоги Рівненської окружної прокуратури підтримує в повному обсязі.

Представником відповідача 17.01.2025 року направлено до Господарського суду Рівненської області відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує при цьому посилається на таке.

Зазначає, що правовий статус нежитлового приміщення, загальною площею 96.2 кв.м.. вбудованого в підвал двоповерхового цегляного житлового будинку, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 187, як захисної споруди цивільного захисту (протирадіаційного укриття), станом на момент укладання 11.02.2002 року комітетом з приватизації Рівненської міської ради з ВАТ «Рівнефармація» договору № 463 купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу не знаходить свого підтвердження у тих документах, які додані до позовної заяви.

Вважає, що основним документом, який підтверджує наявність у нежитлового приміщення статусу захисної споруди цивільного захисту (протирадіаційного укриття) - є паспорт сховища (протирадіаційного укриття) і такого документу Позивач не додає до свого позову.

На підставі наведеного відповідач виснує, якщо паспорт сховища (протирадіаційного укриття) відсутній, то його відсутність унеможливлює ідентифікацію нежитлового приміщення як захисною спорудою цивільного захисту (протирадіаційного укриття).

Водночас зазначає, що використання зазначеного нежитлового приміщення як протирадіаційного укриття на теперішній час не може вказувати на те, що на момент укладання Договору купівлі-продажу було захисною спорудою цивільного захисту (протирадіаційного укриття).

Крім того представник відповідача в уточненнях відзиву зазначає, що на підтвердження своїх вимог, позивачем не надаються докази того, що власником протирадіаційного укриття №67775 є саме територіальна громада Рівненської області в особі Рівненської обласної ради, що саме Рівненська обласна рада здійснює оперативне управління протирадіаційним укриттям №67775, де саме знаходиться протирадіаційне укриття №67775 площею 36 кв.м., у підвальному приміщенні, двоповерхового житлового будинку за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 187, оскільки захисна споруда цивільного захисту є об`єктом нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації, а без відповідної технічної документації неможливо встановити розташування такої споруди всередині будівлі.

Зазначає, що крім того, позивачем не надаються докази того, що протирадіаційне укриття № 67775 площею 36 кв.м., на момент приватизації відповідачем (станом на 11.02.2002 року) підвального приміщення двоповерхового житлового будинку, за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 187, було окремим самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та відповідно мало статус захисної споруди цивільного захисту, тобто, було саме таким протирадіаційним укриттям, і що це протирадіаційне укриття станом на 11.02.2002 року, саме як протирадіаційне укриття, перебувало на обліку будівель і споруд, що відповідають вимогам з захисту населення (у фонді захисних споруд цивільного захисту), регулярно або систематично (щорічно) обстежувалося на предмет відповідності вимогам захисту та мало свого балансоутримувача.

Водночас зазначає, що перебування протирадіаційного укриття № 67775 у володінні відповідача, не свідчить, що відповідач використовує захисну споруду цивільного захисту без належних правових підстав, оскільки законодавством не обмежується право власності на об`єкти цивільного захисту лише державною чи комунальною формою власності та допускається також і приватна форма власності на такі об`єкти, та що дане протирадіаційне укриття перебуває у власності Відповідача на законних підставах.

Представником прокуратури направлено до Господарського суду Рівненської області відповідь на відзив та заперечення на уточнення відзиву, в яких аргументи відповідача проти позову вважає необгрунтованими та безпідставними та позовні вимоги підтримує повністю. Ухвалою суду від 18.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті представники прокуратури та Рівненської обласної ради позовні вимоги підтримали, з підстав наведених у позовній заяві.

Під час розгляду справи по суті на стадії "вступне слово учасників справи" під час виступу представника відповідача від останнього через систему "Електронний суд" до суду надійшов документ "Додаткові пояснення у справі. Пояснення (вступне слово)" у якому представник відповідача виклав свої заперечення проти позову, які відрізняються від відзиву на позовну заяву поданого відповідачем, у строк встановлений ч. 8 ст.165 ГПК України та судом в ухвалі.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 статті 165 Господарського процесуального кодексу України саме у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Крім того, відповідно до ч.8 вказаної статті відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 02 січня 2025 року Товариству з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" було надано строк на подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання даної ухвали.

В той же час суд зазначає, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено подання до суду, на стадії розгляду справи по суті, додаткових пояснень у справі чи вступних промов у письмовому вигляді, як і не передбачено викладення заперечень проти позову у вказаних документах, в тому числі таких, що не викладалися у відзиві на позов.

Відтак суд вважає, що заперечення проти позову, викладені представником відповідача на стадії розгляду справи по суті у додаткових поясненнях у справі (вступній промові у письмовому вигляді), подані з пропущенням строку, встановленого ч.8 статті 165 ГПК України та Ухвалою суду від 02.01.2025 року.

Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак суд доходить висновку, що заперечення проти позову, викладені представником відповідача на стадії розгляду справи по суті у додаткових поясненнях у справі (вступній промові у письмовому вигляді) подані після закінчення призначеного судом процесуального строку, а відтак такі заперечення залишаються без розгляду.

Натомість судом приймаються заперечення проти позову, які висловлені представником відповідача у вступному слові і які співпадають з запереченнями, наведеними відповідачем у відзиві на позов.

Крім того суд зазначає, що 02.04.2025 представником відповідача подано заяву в якій просить застосувати у справі позовну давність та у разі у разі, якщо суд не знайде підстав для відмови у позові у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позову повністю. При цьому представник посилається на те, що належним способом захисту права позивача у цій справі, є віндикаційний позов.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд встановив наступне.

На виконання Державної програми приватизації та Указу Президента України від 30.12.1994 за № 827 «Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні», Рівненською обласною радою 25.02.1995 прийнято рішення №25, яким затверджено переліки об`єктів, що перебувають у комунальній власності області і підлягають приватизації згідно з додатками. Зокрема, одним із додатків даного рішення затверджено «Перелік підприємств комунальної власності області, приватизація яких здійснюється відповідно до Указу Президента України «Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів» від 26.11.1994 року» (далі - Перелік). До даного Переліку обласною радою віднесено Рівненське обласне виробниче об`єднання «Фармація».

Крім того, Радою було вирішено передати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області (далі - Регіональне відділення) в управління об`єкти комунальної власності області, включені до даних переліків.

В подальшому наказом Регіонального відділення № 244 від 28.04.1995 було затверджено Статут утвореного ВАТ «Рівнефармація», згідно якого товариство є правонаступником майнових прав і обов`язків Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація» в частині державного майна, що ввійшло до статуту товариств, а наказом № 334 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 30.04.1999 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація», у власність товариства передано майно згідно доданого переліку.

При цьому ряд приміщень аптек, що не входили до цілісного майнового комплексу Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація», були надані у користування на підставі договорів оренди.

Зокрема, 01.06.1999 управління економіки міста Рівне уклало з ВАТ «Рівнефармація» договір оренди нежитлового приміщення № 1173/558 (далі - договір оренди), відповідно до п. 1.1 якого управління економіки міста Рівне передає, а ВАТ «Рівнефармація» приймає в орендне користування нежитлові приміщення для розміщення аптек згідно додатку №1.

Зокрема, серед перерахованих об`єктів під порядковим номером 5 зазначено нежитлове приміщення по вул. Соборна, 187, в місті Рівне площею 207,0 кв.м., в тому числі підвал площею 95.9 кв.м.

В подальшому, для виконання Державної програми приватизації та Указу Президента України від 30.12.1994 за № 827 «Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні», органами приватизації вживалися заходи із забезпечення завершення малої приватизації в Україні.

Так, 20.12.1995 Фондом державного майна (далі - ФДМ) України видано інструктивний лист за № 10-15-9077. Відповідно до роз`яснень (наданих ФДМ України в лютому 1996 року) щодо виконання інструктивного листа №10-15-9077, приватизація будівель, споруд, нежитлових приміщень, у яких розташовані об`єкти малої приватизації (приватизовані до набрання чинності Указу Президента України № 827 від 30.12.1994) і на які відповідною місцевою радою не встановлено прямої заборони на приватизацію, згідно п. 6 Указу Президента України № 827 від 30.12.1994, не потребують включення до переліку об`єктів приватизації та їх затвердження відповідними радами і виконуються власником приватизованого майна. Рішення щодо викупу таких будівель (споруд, приміщень) приймає відповідний орган приватизації за ініціативою власника.

Відповідно, враховуючи роз`яснення інструктивного листа ФДМ України за № 10-15- 9077, ВАТ «Рівнефармація» 27.09.2001 подало до комітету з приватизації заяву про приватизацію шляхом викупу приміщення орендованих аптек, серед яких приміщення аптеки, розташованої по вул. Соборна, 187, в місті Рівне.

За результатами розгляду даної заяви та поданого до неї пакету документів, комітетом з приватизації Рівненської міської ради 10.01.2002 видано наказ № 4 «Про затвердження вартості нежитлового приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 187. Про продаж нежитлового приміщення».

Даним наказом затверджено продаж нежитлового приміщення загальною площею 206,1 кв.м., що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 187, для ВАТ «Фармація».

В подальшому, 11.02.2002 комітетом з приватизації Рівненської міської ради з ВАТ «Рівнефармація» укладено договір №463 купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу (далі - договір купівлі-продажу).

Згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу, комітет з приватизації Рівненської міської ради (продавець) зобов`язується продати ВАТ «Рівнефармація» (покупець) нежитлові приміщення загальною площею 206,1 кв.м., з них:

- нежитлові приміщення загальною площею 109,9 кв.м., вбудовані в перший поверх двоповерхового цегляного житлового будинку, розташованого по вул. Соборна, 187, в місті Рівне;

- нежитлові приміщення загальною площею 96,2 кв.м., вбудовані в підвал двоповерхового цегляного житлового будинку, розташованого по вул. Соборна, 187, в місті Рівне.

Зазначені нежитлові приміщення загальною площею 206,1 кв.м. належать Рівненській міській раді на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Рівненським міським бюро технічної інвентаризації (далі Рівненське МБТІ) 23.01.2002 та зареєстрованого в Рівненському бюро технічної інвентаризації по реєстру №8-47-834 (п. 1.1 договору купівлі-продажу).

Крім того, п. 1.2 договору купівлі-продажу передбачено, що характеристики будівлі наводяться в технічному паспорті, який виданий Рівненським МБТІ.

Із зазначеного технічного паспорта будівлі вбачається, що 04.09.2001 Рівненським МБТІ було проведено поточну інвентаризацію приміщень аптеки № 3 по вул. Соборна, 187, в місті Рівне, за результатами якої визначено загальну площу підвальних приміщень аптеки № 3, що склала 96,2 кв.м. та загальну площу приміщень першого поверху аптеки № 3, що склала 109,9 кв.м., а всього по приміщеннях аптеки - 206,1 кв.м..

В подальшому на замовлення управління економіки міста 23.01.2002 Рівненським МБТІ ініційовано виготовлення свідоцтва на право власності на нежитлові приміщення площею 206,1 кв.м. по вул. Соборна, 187, які належать до комунальної власності міста і знаходяться на балансі управління економіки міста. Щодо оплати послуг з виготовлення зазначених документів у заяві було вказано: «...Оплата за виготовлення довідки та свідоцтва здійснюватиметься орендарем - ВАТ "Рівнефармація"...».

23.01.2002 Рівненським МБТІ видано свідоцтво про право власності № 8-47- 834 від 23.01.2002 на нежитлові приміщення першого та підвального поверхів загальною площею 206,1 кв.м., що належать на праві комунальної власності Рівненській міській раді.

В свою чергу, підвальні приміщення, щодо яких видано свідоцтво про право власності № 8-47-834 від 23.01.2002, згідно документу «План будівлі» «Підвал», є лише частиною підвального приміщення будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне, що підтверджується наступними документами.

Так, згідно документу під назвою (мовою оригіналу) «Журнал внутренних обмеров и подсчетов строений литер А-2 по ул. (пер.,площадь) Сталина дом №187 город Ровно...» датованого 15.12.1949, що знаходиться у інвентаризаційній справі №2291, заведеній в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради на будинок № 187 по вул. Соборна (сучасна назва) в місті Рівне, підвал будинку мав загальну площу 144,66 кв.м. та складався з двох приміщень, одне з яких площею 79,72 кв.м. мав назву « 2, Аптека».

Крім того, відповідно до документу під назвою (мовою оригіналу) «Журнал внутренних обмеров и подсчетов строений литер АII по ул. (пер.„площадь) Ленинская дом №187город Ровно...» датованого 20.09.1980, що також знаходиться у інвентаризаційній справі №2291, заведеній в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради на будинок № 187 по вул. Соборна в місті Рівне, загальна площа підвальних приміщень даного будинку складала 149,9 кв.м.

В той же час слід зазначити, що площа підвальних приміщень, що належали Рівненській міській раді та були відчуженні ВАТ «Рівнефармація» за договором купівлі продажу № 463 від 11.02.2002, становила лише 96,2 кв.м.

Також даний факт підтверджується співставленням графічних зображень підвального приміщення будинку № 187 по вул. Соборна (Сталіна, Ленінська), що відображені на плані та по поверховому плані будинку, що датовані 17.11.1949 та 20.09.1980, а також планом будівлі датованим 26.07.1993 зі змінами внесеними 04.09.2001 за результатами проведеної поточної інвентаризації.

Крім того, виконавчим комітетом Рівненської міської ради підтверджено, що комітетом з приватизації (правонаступником якого є управління комунальною власністю) виконавчого комітету Рівненської міської ради було приватизовано нежитлове приміщення по вул. Соборна, 187, загальною площею 206,1 кв.м., що не мало статусу об`єкта цивільної оборони (лист від 05.12.2024 за № 05-01-4507/24- 10095/24).

Зазначені докази в сукупності дають беззаперечні підстави стверджувати, що Комітетом з приватизації Рівненської міської ради за договором купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу від 11.02.2002 за № 463 на користь ВАТ «Рівнефармація» відчужено лише частину підвального приміщення будинку №187 по вул. Соборна в місті Рівне.

В свою чергу, як зазначалося вище у книзі обліку протирадіаційних укриттів, що веде управління з питань надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради, та відповідно до інформації Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області й Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації, за адресою: вул. Соборна, 187, м. Рівне обліковано протирадіаційне укриття №67775 площею 36 кв.м. та місткістю 70 осіб.

Про обізнаність представників ТДВ «Рівнефармація» щодо наявності у підвальному приміщенні будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне, протирадіаційного укриття № 67775 свідчать наступні обставини.

Зокрема, після зміни у 2022 році форми господарського товариства з «ВАТ» на «ТДВ», у переоформленній обліковій карточці протирадіаційного укриття № 67775, завіреній відтиском печатки ТДВ «Рівнефармація», міститься інформація щодо місця розташування в будівлі та технічних характеристик протирадіаційного укриття (щодо площі, місткості), аналогічна змісту облікової картки протирадіаційного укриття оформленої 01.08.1983 та завіреної відтиском печатки Аптечного управління Рівненського обласного виконавчого комітету УРСР. Крім того, відповідно до облікових карток протирадіаційного укриття №67775, захисна споруда використовувалася для укриття працівників аптеки № 3, а місцем зберігання документації та ключів від укриття зазначено (мовою оригіналу) «у зав.аптекой».

Крім того 20.07.2022 саме комісією зі складу представників ТДВ «Рівнефармація» (а саме: заступника генерального директора, інженера з охорони праці та завідувача аптекою № 3) проведено оцінку стану готовності захисної споруди цивільного захисту (протирадіаційного укриття № 67775), а у складеному за результатами її проведення акті інформацію щодо її технічних характеристик також зазначено, аналогічну змісту облікової картки протирадіаційного укриття оформленої 01.08.1983.

Крім того, під час проведеного в межах кримінального провадження № 000076 огляду підвальних приміщень аптеки №3, у ході якого було ідентифіковано об`єкт цивільної оборони - протирадіаційне укриття № 67775 та визначено його точне місце розташування, саме представником ТДВ «Рівнефармація» було показано де розташоване укриття та вказано, що у разі повітряної тривоги до нього можуть мати доступ громадяни. В свою чергу, на табличці, розміщеній на вхідних дверях в укриття № 67775 зазначено: «...ТДВ «Рівнефармація», ключі знаходяться: в приміщенні аптеки №3, а відповідальна особа: завідувач аптеки №3 Прозапас Тетяна Григорівна...».

Усе вище наведене в сукупності вказує на обізнаність як представників ТДВ «Рівнефармація» так і ВАТ «Рівнефармація» щодо наявності у підвальному приміщенні аптеки №3, розташованої по вулиці Соборна, 187, в місті Рівне, протирадіаційного укриття №67775.

Разом з тим, не дивлячись на набуття ТДВ «Рівнефармація» за договором купівлі- продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу від 11.02.2002 за № 463 права власності лише на частину підвального приміщення будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне та обізнаності з приводу того, що інша частина підвального приміщення містить вбудовану захисну споруду, під час проведеного в межах кримінального провадження №000076 огляду підвальних приміщень будинку № 187 виявлено, що в користуванні ТДВ «Рівнефармація» перебуває усе підвальне приміщення, в тому числі підвальні приміщення, які є протирадіаційним укриттям №67775.

Згідно наданих представником ТДВ «Рівнефармація» доповнень до протоколу огляду, оглянуті підвальні приміщення аптеки, розташованої за вказаною адресою, в тому числі підвальне приміщення, біля входу в яке розміщена табличка «Сховище №67775», є приватною власністю ТДВ «Рівнефармація», як правонаступника ВАТ «Рівнефармація».

Крім того, під час огляду приміщень підвалу будинку № 187, по вул. Соборна, в місті Рівне від представника ТДВ «Рівнефармація», який був присутній під час огляду, жодних зауважень чи застережень щодо місцезнаходження та щодо площі протирадіаційного укриття №67775 не надходило, як і не заперечувалося стосовно того, що саме та частина підвального приміщення, на вхідних дверях до якого закріплено табличку сховище № 67775 є захисною спорудою, та яка вже 20.07.2022 попередньо (до проведення огляду в межах кримінального провадження) обстежувалась представниками самого ТДВ «Рівнефармація».

Варто відмітити, що згідно вищевказаного протоколу огляду від 28.10.2022 та фототаблиці до нього, вхід до підвалу аптеки № 3 здійснюється через люк, який знаходиться у підлозі першого поверху, що в повній мірі відповідає планам приміщень підвального та першого поверхів, що датовані 17.11.1949, 20.09.1980, 26.07.1993 та 04.09.2001 наявним в інвентаризаційних справах будинку №187, розташованого по вул. Соборна в місті Рівне. Інші входи до приміщення зачинено, відтак доступ до підвальних приміщень будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне будь кому, окрім працівників аптеки № 3, обмежено.

Також оглядом встановлено, що в підвальному приміщені, в тому числі в приміщенні, яке є протирадіаційним укриттям № 67775, знаходяться ліки, тара, медичне обладнання та речі ТДВ «Рівнефармація», зокрема рекламні вивіски аптеки №3 та покажчики руху до останньої, що підтверджується фототаблицею до протоколу огляду. На питання щодо підстав використання даних підвальних приміщень, представником ТДВ «Рівнефармація» зазначено, що оскільки ТДВ «Рівнефармація» є власником даних підвальних приміщень, відтак може зберігати у своїх підвальних приміщень ліки, тару тощо.

В той же час суд зазначає, що відповідачем у відзиві на позов жодним чином не спростовано всього вищевказаного.

Доводи відповідача стосуються тверджень про те, що вказаний позов необхідно розглядати як віндикаційний, а прокурор, у свою чергу, не надав достатніх доказів на підтвердження того, що спірне майно є протирадіаційним. У контексті зазначеного, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У частині 1 статті 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

На час приватизації Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація» та набуття ВАТ «Рівнефармація» у приватну власність частини підвального приміщення будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне, діяли норми, які забороняли відчуження, а тим самим набуття у приватну власність, захисних споруд комунальної та державної форми власності.

Так, 07.07.1992 Верховною Радою України прийнято Постанову № 2545-ХІІ, якою затверджено Державну програму приватизації майна державних підприємств. Відповідно до Державної програми приватизації майна державних підприємств (надалі - Програма), затвердженої Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 за № 2545-ХІІ, державну програму приватизації розроблено відповідно до Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду, законів України «Про приватизацію майна державних підприємств», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та «Про приватизаційні папери», а її положення є обов`язковими для виконання центральними і місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого та регіонального самоврядування.

Розділом 1 Програми об`єкти приватизації було розділено на три види, серед яких виокремлено підприємства та об`єкти, що не підлягали приватизації взагалі. В свою чергу, до об`єктів, що не підлягали приватизації, пунктом 1.3 Програми, окрім іншого віднесено захисні споруди цивільної оборони.

Відповідно до Державних будівельних норм України (ДБН В.2.2.5-97) «Захисні споруди цивільної оборони», затверджені наказом Державного комітету містобудування України від 08.,07.1997 за № 106, захисні споруди цивільної оборони призначаються для захисту в мирний час персоналу, який переховується від наслідків аварій, катастроф та стихійного лиха, які загрожують масовому ураженню людей, а також у воєнний час - від сучасної зброї масового ураження. В мирний час захисні споруди використовуються для господарчих потреб. Сховища діляться на класи, а протирадіаційні укриття (ПРУ) - на групи. Тобто захисними спорудами є сховища та протирадіаційні укриття.

Крім того, згідно Переліків майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (далі - Перелік), затверджених Декретом КМУ від 31.12.1992 за № 26-92, діючого станом як на дату проведення приватизації Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація», так і на даний час, захисні споруди цивільної оборони включенні до даних переліків як такі, приватизація чи передача в оренду яких не допускалася.

Законом України «Про приватизацію державного майна» перераховано об`єкти, які не підлягають приватизації (ст. 5). Так, приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. В свою чергу, до об`єктів, що мають загальнодержавне значення, окрім іншого, віднесено захисні споруди цивільної оборони.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, чинні на момент проведення приватизації Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація», захисні споруди цивільної оборони були віднесені до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли переходити із державної чи комунальної власності у приватну.

Отже, закон виключав та на даний час виключає без будь яких винятків можливість приватизації (передачі у приватну власність) зазначених у ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та частині дванадцятій ст. 32 КЦЗ України об`єктів, якими є захисні споруди цивільного захисту, у приватну власність.

Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.06.2024 по справі № 918/744/23.

Зважаючи на те, що на час виникнення спірних правовідносин закон виключав можливість приватизації (відчуження) зазначених у статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та частині дванадцятій статті 32 Кодексу цивільного захисту України об`єктів, якими є захисні споруди цивільного захисту, у приватну власність, тому укладення договору купівлі-продажу, за яким могло бути відчужено у приватну власність таке майно, може свідчити про намір сторін договору незаконно заволодіти майном шляхом проведення приватизації такого майна. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.09.2023 у справі № 918/938/22).

Оскільки вчинення правочину, спрямованого на відчуження спірного приміщення відбулося попри пряму заборону, встановлену законодавством України, про що обидві сторони знали, про що вже зазначалося вище, облікові картки на протирадіаційне укриття №67775 були завірені спочатку печаткою Аптечного управління Рівненського обласного виконавчого комітету УРСР, а потім, після перетворення та зміни організаційної форми юридичної особи, печаткою ТДВ "Рівнефармація", або повинні були знати, поведінка обох сторін такого правочину не відповідає критерію добросовісності.

Правові наслідки вчинення такого правочину передбачені статтею 228 Цивільного кодексу України.

Разом з тим нікчемність правочину щодо приватизації спірного майна означає, що жодних юридичних наслідків (крім пов`язаних з його недійсністю), у тому числі перехід права власності, такий правочин не спричиняє.

В такому випадку перехід прав щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном від Відповідача до його законного власника (розпорядника) є наслідком задоволення саме вимоги про повернення майна його власнику, і така вимога заявлена прокурором в межах цієї справи.

Крім того, як уже зазначалося вище, Комітетом з приватизації Рівненської міської ради за договором купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу від 11.02.2002 за № 463 на користь ВАТ «Рівнефармація» відчужено лише частину підвального приміщення будинку №187 по вул. Соборна в місті Рівне.

Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, постанови Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №019/744/23, від 11.02.2025 у справі №918/1358/23).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений Позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96),від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.34)) (пункти 241- 243 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Враховуючи, що спірне протирадіаційне укриття не могло бути приватизовано, тобто право власності держави на нього не могло бути передано приватній особі, поновлення порушених прав держави у спірних правовідносинах має відбутися внаслідок заявлення саме негаторного позову, тобто вимоги про усунення перешкод у користуванні майном.

На теперішній час у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду склалася практика, відповідно до якої позови щодо повернення у власність продирадіаційних укриттів, які не могли бути передані у власність під час процедури приватизації, мають розглядатися як негаторні. Зокрема, постанови Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 927/1128/23, від 16.01.2025 у справі № 922/660/24, від 11.12.2024 у справі № 927/1089/23, від 12.06.2024 у справі № 918/744/23 (відповідач ТДВ «Рівнефармація»), та інші.

Щодо посилань Відповідача на право на мирне володіння майном, закріпленими у Першому протоколі до Конвенції, та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, суд зазначає таке.

Положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального ("суспільного", "публічного") інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення у справі "Tregubenko v. Ukraine" від 02.11.2004, заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Прокурор у позовній заяві зазначає, що метою усунення перешкод є забезпечення захисною спорудою жителів Рівненської територіальної громади, яка є необхідною для захисту населення від небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.

В умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України досягнення вказаної мети не є формальним чи лише декларативним приводом для повернення майна з незаконного приватного володіння.

Суд погоджується з твердженням Прокурора, викладеним позовній заяві, що інтереси громади і суспільства щодо забезпечення цивільного захисту населення, зокрема у період воєнного часу, поза сумнівом є переважаючими та пріоритетними у порівнянні з приватними інтересами Відповідача, адже питання стосується життя та здоров`я людей.

Щодо критерію пропорційності Велика Палата Верховного Суду у постанові Великої Палати від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 зауважує, що у пункті 71 рішення у справі "Rysovskyy v. Ukraine" від 20.10.2011 ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).

При цьому слід зазначити, що спір у даній справі стосується виключно протирадіаційного укриття площею 36 кв.м, а не всієї будівлі (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22).

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини у справі "Ібрагімбейов та інші проти Азербайджану" (Ibrahimbeyov and others v. Azerbaijan) від 16.02.2023 в якій розглядалися питання анулювання права власності заявників на земельні ділянки без будь-якої компенсації та порушення у зв`язку із цим статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку про відсутність порушення статті 1 Першого протоколу з огляду на те, що можливість вимагати компенсацію щодо спірного майна була доступна для заявників і, хоча національні суди не взяли до уваги той факт, що визнання недійсним права власності заявників на земельні ділянки було пов`язане з упущенням з боку державної адміністрації, Суд, побачивши, що визнання недійсним було необхідним для відновлення законності та можливість вимагати компенсації в різних формах була відкрита для заявників, дійшов висновку про те, що втручання в права заявників не порушувало вимоги щодо встановлення справедливого балансу між правами особи за Конвенцією та суспільними інтересами (пункти 59-61).

Як вже неодноразово зазначалося, на час виникнення спірних правовідносин Закон виключав можливість приватизації (відчуження) захисних споруд цивільного захисту у приватну власність, отже, немає жодних підстав вважати, що перед тим, як вчиняти правочини, спрямовані на придбання спірного приміщення, у Відповідача були перешкоди ознайомитися із зазначеними заборонами та вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цього об`єкта та неможливості набуття на нього права приватної власності.

Факт обізнаності Відповідача щодо призначення спірного приміщення увесь час його перебування у власності підтверджений матеріалами справи, що виключає можливість твердження про добросовісне набуття та захист права Відповідача на мирне володіння відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також про наявність права Відповідача на застосування гарантій за принципом "належного урядування".

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №925/1288/20, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.11.2022 у справі №918/1141/22, у набувача майна та Відповідача перед тим, як вчиняти правочин, спрямований на придбання об`єкта цивільного захисту, є можливість ознайомитися із вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цього об`єкта та неможливості набуття на нього права приватної власності.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, та те, що прокурор та позивач довели належними та допустимими доказами факт незаконного придбання та утримання відповідачем протирадіаційного укриття №67775 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне., а відповідач вказаного не спростував, то, відповідно, позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача, так як спір виник внаслідок його неправильних дій.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити.

2. Усунути перешкоди власнику - Рівненській обласній раді у здійсненні права користування комунальним майном, шляхом зобов`язання Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" звільнити протирадіаційне укриття №67775 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку № 187 по вул. Соборна в місті Рівне.

3. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (33000, Рівненська обл., м. Рівне, майдан Незалежності, 3, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (вулиця 16-го Липня, 52, Рівне, Рівненська область, 33000) судовий збір у сумі 2422 грн.40 коп..

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 10 квітня 2025 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.