ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025м. ХарківСправа № 922/4727/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Деркач П. О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, поверх 8-9)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал" (62420, Харківська обл., с. Веселе, вул. Сонячна, буд. 4) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про припинення права власності шляхом витребування земельної ділянки
за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

третьої особи - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал", в якому просить суд:

- примусово припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Труд.Земля.Капітал.» () на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0222 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області;

- стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 4542,00 грн на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області ();

- залучити до участі у справі у якості третьої особи, на стороні відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.01.2025 у справі № 922/4727/24 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 04.02.2025 о 10:20. Також, вказаною ухвалою залучено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

22.01.2025 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №1786) з додатковими документами, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

24.01.2025 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №2097), яку досліджено та приєднано до матеріалів справи.

04.02.2025 через загальний відділ діловодства суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про проведення судового засідання без участі (вх. №3007), в якій відповідач просить суд провести судове засідання призначене на 04.02.2025 о 10:20 без участі відповідача та його уповноваженого представника.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.02.2025 у справі № 922/4727/24 відкладено підготовче засідання на 18.02.2025 року об 11:20.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.02.2025 у справі № 922/4727/24 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.03.2025 об 11:00.

10.03.2025 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №6181), мотивоване процесуальною зайнятістю представника відповідача.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.03.2025 у справі № 922/4727/24 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволено та в судовому засіданні оголошено перерву до 25.03.2025 об 11:40.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного документа, а саме: "Ухвала-повідомлення" від 11.03.2025 до електронного кабінету позивача підсистеми "Електронний суд" єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС).

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного документа, а саме: "Ухвала-повідомлення" від 11.03.2025 до електронного кабінету відповідача підсистеми "Електронний суд" єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у судове засідання не з`явився про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином. Разом з цим, суд зазначає, що копії ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.01.2025, ухвали-повідомлення від 04.02.2025, ухвали від 18.02.2025 та ухвали-повідомлення від 11.03.2025, які надсилалась судом на адресу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повернулись до господарського суду Харківської області без вручення адресату з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою.

З метою повідомлення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про розгляд справи, судом було розміщено відповідне оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачем у позові зазначено про те, що у ході вивчення додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням на території Харківської області, Головним управлінням Держгекоадастру у Харківській області було встановлено, що 12.06.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області отримано заяву ОСОБА_1 від 12.06.2017, відповідно до якої остання просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2 (два) га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передати йому зазначену земельну ділянку.

Так, на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.06.2017 року Головним управлінням видано наказ від 16.06.2017 року № 10746-СГ Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою у відповідності до якого, надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення розташованої за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області.

У подальшому, 04.12.2017 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 від 30.11.2017, в якій викладено прохання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передати йому зазначену земельну ділянку у власність.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, доданого до заяви від 20.11.2017 року ОСОБА_1 , земельна ділянка щодо якої викладено прохання затвердити проект землеустрою та яку заявник просив передати йому у власність мала кадастровий номер :02:001:0222.

Із обставин справи убачається, що Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області після розгляду заяви від 30.11.2017 видано наказ від 14.12.2017 № 21394-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі, багаторічні насадження площею 2,0000 га, (кадастровий номер :02:001:0222) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківської району Харківської області.

Право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.12.2017 № 21394-СГ на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстровано 30.05.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації Гончаренко Оленою Анатоліївною, номер відомостей про речове право: 31871948, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251.

При цьому, наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.12.2017 № 21394-СГ було також покладено обов`язок на гр. ОСОБА_1 використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, з дотриманням вимог статей 91, 103 Земельного кодексу України, Закону України Про особисте селянське господарство, встановлених обмежень та інших нормативно-правових актів.

У подальшому, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 ОСОБА_1 було передано за актом приймання- передачі нерухомого майна, серія та номер: 5637, 5638, виданого 27.11.2019, Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. (), на підставі чого 26.12.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 34962030.

Таким чином, з 26.12.2019 року власником та користувачем спірної земельної ділянки є відповідач у справі, а саме - Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУДЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ..

На підставі викладеного, з метою відновлення порушеного права держави на земельну ділянку та з урахуванням незаконності її набуття, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0222 має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалось станом на дату звернення із позовом, тому перебування вказаної земельної ділянки у власності Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. є незаконним, оскільки суперечить вимогам земельного законодавства України.

Відповідач проти позову заперечив повністю, на обґрунтування своїх заперечень у відзиві на позовну заяву зазначив, зокрема про те, що чинне законодавство не лише не забороняє, а і прямо закріплює право юридичних осіб набувати у власність землі сільськогосподарського призначення. Позивач стверджує, що стаття 5 Закону України Про особисте селянське господарство нібито визначає вичерпний перелік осіб, які можуть мати у власності земельні ділянки особистого селянського господарства. Адже положення зазначеної статті не мають припису цей перелік є вичерпним. Також, відповідачем у відзиві зазначено про те, що Лист Міністерства юстиції України від 25.08.2021 № 70487/61191-33-21/8.3.2 при аналізі питання Щодо питання набуття у власність земельних ділянок для ведення садівництва та земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства юридичними особами приватного права, на який посилається позивач не зазначає про неможливість юридичних осіб набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, адже такі правочини не суперечать положенням земельного законодавства. Крім того, листи органів виконавчої влади не створюють норми права, а лише доповнюють та конкретизують його, тому позивач не може використовувати лист Міністерства юстиції України від 25.08.2021 як джерело права і робити висновки, щодо підстав набуття права власності на земельні ділянки посилаючись на нього. У відзиві відповідачем наголошено про те, що не існує жодної норми законодавства, яка б забороняла юридичним особам мати у власності землі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства , тому здійснення відповідачем господарської діяльності на земельній ділянці призначеної для ведення особистого селянського господарства не суперечить чинному законодавству. Щодо цільового використання, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про те, що відповідач здійснював свою сільськогосподарського діяльність на землях відповідної категорії землі сільськогосподарського призначення відповідно до вимог законодавства. Також, у відзиві на позовну заяву відповідачем вказано на неналежний спосіб захисту обраного позивачем права, оскільки, на переконання відповідача, позивач обґрунтовує вибір способу захисту нібито порушеного права, статтями 387 ЦК України, 140, 141, 143 ЗК України, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі № 477/2330/18 від 14 грудня 2022 року, оскільки у цій справі судом було припинено право власності на земельну ділянку, яка не тільки використовувалась не за відповідною категорією, так і була отримана позивачем у власність з земель державної власності, тобто земельна ділянка була витребувана на користь попереднього власника. У даному разі земельна ділянка була передана фізичною особою юридичній особі, та сам позивач зазначає, що третя особа, набула право власності на земельну ділянку законно, проте нібито незаконно передав її відповідачу. Отже, наведена справа є нерелевантною. Таким чином, у відзиві відповідачем зазначено про те, що позов у даній справі є необґрунтованим, а обраний позивачем спосіб захисту, не передбачений чинним законодавством.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень статей 13, 14, 19 Конституції України, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Підпунктом 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 року № 308 (чинного та в редакції, що діяла на момент отримання громадянином земельної ділянки у власність), Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджалось землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах визначених Земельним кодексом України, на території Харківської області.

Відповідно до положень статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання громадянкою земельної ділянки у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 121 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання громадянкою земельної ділянки у власність) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання громадянкою земельної ділянки у власність) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень.

В той же час, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 19 Конституції України).

Отже, з матеріалів справи убачається, що громадянин ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб реалізував власне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки із земель державної власності, отримавши у власність земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, відповідно до статті 33 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Положення статті 1 Закону України Про особисте селянське господарство передбачають, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Крім того, діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Стаття 3 Закону України Про особисте селянське господарство встановлює сферу дії цього Закону, а саме те, що дія цього Закону поширюється на фізичних осіб, яким у встановленому законом порядку передано у власність або оренду земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі статтею 5 Закону України Про особисте селянське господарство для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Розмір земельної ділянки особистого селянського господарства може бути збільшений у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її спадкування членами особистого селянського господарства відповідно до закону.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону, і цей перелік є вичерпним.

З аналізу вказаних положень законодавства випливає, що земельна ділянка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства призначена для ведення селянського господарства фізичною особою індивідуально та не може перебувати у власності юридичної особи, оскільки Законом України Про особисте селянське господарство передбачено перебування земельної ділянки із відповідним цільовим призначенням у власності Фізичних осіб, як однієї особи, так і на праві спільної сумісної власності подружжя чи спільної часткової власності членів особистого селянського господарства.

При цьому, Відповідач - ТОВ ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. () є юридичною особою приватного права, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських Формувань.

При цьому, серед власників Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. громадянин ОСОБА_1 відсутній.

Крім того, відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 25.08.2021 р. № 70487/61191-33-21/8.3.2 Щодо набуття у власність земель сільськогосподарського призначення, в якому вказано наступне:

Слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 82 Земельного кодексу України юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу;

в) прийняття спадщини;

г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Водночас особисте селянське господарство це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності (частини 1, 3 статті 1 Закону України Про особисте селянське господарство).

Разом з тим, згідно зі статтею 33 Кодексу земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок. Водночас приватні несільськогосподарські підприємства, установи та організації можуть набувати у власність або оренду землі сільськогосподарського та іншого призначення для ведення підсобного господарства (частина перша статті 37 Кодексу).

Отже, зі змісту вищеозначеного Листа убачається, що юридичні особи не можуть набувати земельні ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, натомість, вони можуть отримувати такі земельні ділянки в оренду.

При цьому, земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Таким чином, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20 липня 2020 року у справі № 923/196/20 (пункт 39)).

Набуття безоплатно у власність земельної ділянки під виглядом мети ведення особистого селянського господарства особою, яка насправді переслідує мету відчуження та подальшої передачі земельної ділянки у власність юридичної особи, можна вважати проявом недобросовісної поведінки цієї особи.

Крім того, на момент отримання у власність земельної ділянки, діяла Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 № 548, у відповідності до якої, розділ 1 підпункт 1.4 передбачав, що КВЦПЗ (Класифікація видів цільового призначення земель) визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

У відповідності до зазначеної вище Класифікації, земельні ділянки сільськогосподарського призначення (землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей; землі, надані для діяльності у сфері надання послуг у сільському господарстві, та інше) виокремлювали, зокрема, і земельні ділянки Для ведення особистого селянського господарства із кодом КВЦПЗ 01.03.

У подальшому, Порядок ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 було доповнено Додатком 59 Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, який застосовує кодифікацію цільового використання земель відмінну від тих, що застосовувалися відповідно до наказу Держкомзему від 23 липня 2010 року № 548, який втратив чинність.

Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, діє відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821 із змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України від 27.09.2022 № 1077, від 04.02.2023 № 106 (далі Класифікатор - додаток 59 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 № 1051).

Вказаний Класифікатор також містить код виду цільового призначення 01.03. Для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі № 477/2330/18 (пункти 39-43) цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону України Про землеустрій у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Метою встановлення категорій земель за цільовим призначенням є забезпечення особливого правового режиму для їх охорони і ефективного використання. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі сільськогосподарського призначення; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (пункти а і ж частини 1 статті 19 Земельного кодексу України).

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення (абзац 2 частини 1 статті 20 ЗК України, тут і далі - у редакції станом на час набуття юридичною особою у власність земельної ділянки). Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього кодексу (абзаци 1-4, 6-7 частини 3 статті 20 ЗК України).

З огляду на вказані приписи і власник, і користувач земельної ділянки зобов`язані використовувати її за цільовим призначенням, зокрема для того, щоби забезпечити збереження землі, її ресурсів, надр і їх законне та раціональне використання. Такий обов`язок не є ілюзорним. Його порушення може тягнути відповідні негативні наслідки. Зміна цільового призначення приватної земельної ділянки з однієї категорії, визначеної частиною першою статті 19 ЗК України, на іншу може здійснюватися на підставі замовленого власником проекту землеустрою та з дотриманням відповідної процедури.

Враховуючи те, що встановлені законом обмеження зміни цільового призначення земельних ділянок однаково стосуються як її користувачів, так і власників, немає підстав вважати, що використання земельної ділянки не за цільовим призначенням зумовлює для її землекористувача припинення права користування, але не тягне таких наслідків для власника земельної ділянки. Інакше кажучи, негативний наслідок самовільного її використання не за цільовим призначенням, зокрема у вигляді припинення права, на якому особа володіє земельною ділянкою, стосується як користувача, так і власника за додержання критеріїв правомірного втручання у його право мирного володіння цим майном.

Близькі за змістом висновки щодо застосування припису пункту а частини першої статті 143 ЗК України як підстави припинення права власності на земельну ділянку у випадку її використання не за цільовим призначенням послідовно робили Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 287/5 84/16-ц, від 18 травня 2020 року у справі № 287/576/16-ц і від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, а також Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 3 червня 2020 року у справі № 287/581/16-ц і від 5 червня 2020 року у справі № 287/589/16-ц. Відповідне правове регулювання с доступним, чітким і зрозумілим для осіб, які використовують їхні земельні ділянки не за цільовим призначенням.

Таким чином, матеріали справи переконливо та неспростовно свідчать про те, що відповідач усвідомлено зареєстрував за собою право власності та використовував земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 із порушенням положень статей 22, 33 Земельного кодексу України та статей 1, 3, 5 Закону України Про особисте селянське господарство.

Щодо обраного позивачем способу захисту права, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Частина 5 статті 22 Земельного кодексу України встановлює, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу.

Відповідно до статті 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом;

є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до частини 1 статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120- цього Кодексу;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії;

з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами);

и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120'1 цього Кодексу.

Стаття 143 Земельного кодексу України встановлює підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14- ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду раніше вже виснувала, що заволодіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на це майно. Якщо таке право зареєстроване за іншою, ніж власник, особою, то належним способом захисту його права є вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (близькі за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028- 10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)).

З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави разом із правами володіння, користування та розпорядження на неї, тобто перейшла з підстави, передбаченої законом, у власність третьої особи, відсутні підстави для звернення з віндикаційним позовом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Спірна земельна ділянка перейшла у власність до третьої особи, з метою ведення нею особистого селянського господарства.

Головне управління звертається із позовом для захисту законного інтересу держави у цільовому використанні спірної земельної ділянки та з метою підтримання правового порядку у державі. Тому звернення з негаторним позовом також є неналежним способом захисту цього інтересу.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК У країни).

З огляду на те, що скаржник набув право власності на спірну земельну ділянку за встановленою законом процедурою, для визначеної згідно з цільовим призначенням цієї ділянки мети, за відсутності інформації про права інших осіб на відповідне майно, не можна сказати, що підстава набуття ним права власності на зазначену ділянку була відсутня чи згодом відпала. Тому звернення у спірних правовідносинах з кондикційним позовом для захисту законного інтересу держави у цільовому використанні спірної земельної ділянки теж не є належним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 477/2330/18 дійшла висновків, що заявлена на підставі пункту а частини першої статті 143 ЗК України вимога про припинення права власності скаржника на спірну земельну ділянку по суті є вимогою про припинення правовідношення, яка з огляду на підстави позову є ефективною у спірних правовідносинах. Задоволення цієї вимоги має наслідком виникнення у відповідача обов`язку повернути спірну земельну ділянку.

З викладеного вище, можна дійти висновку, що враховуючи неможливість набуття відповідачем права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належним та ефективним способом захисту є саме припинення права власності відповідача на земельну ділянку шляхом витребування земельної ділянки, набутої у власність із порушенням земельного законодавства, на користь Держави, від імені якої та в інтересах якої діє Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка була набута у встановленому законом порядку гр. ОСОБА_1 , а у подальшому незаконно була передана ним у власність відповідача, всупереч вимогам земельного законодавства, за висновками суду, вимога про припинення права власності Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. та витребування земельної ділянки у власність держави є обґрунтованою та є ефективним та належним способом захисту порушеного права держави.

Щодо правомірності втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою, суд виходить з наступного.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

У даному конкретному випадку, втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою ґрунтується на законі, з огляду на наступне.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просить припинити право власності відповідачу на спірну земельну ділянку, яка перебуває у останнього на праві власності, у зв`язку із тим, що перебування земельної ділянки із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства у власності відповідача становить порушення вищезазначених вимог земельного законодавства.

Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим кодексом (частина перша статті 140 ЗК України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (частина перша статті 141 ЗК України).

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим кодексом (частина перша статті 143 ЗК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року по справі № 477/2330/18 звертала увагу на те, що формулювання приписів статей 140, 141 і 143 ЗК України частково дублюються, а стаття 143 ЗК України має назву Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку, тобто поєднує підстави припинення у судовому порядку як права власності, так і права користування земельною ділянкою.

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання останніх за цільовим призначенням (пункт а частини першої статті 91, пункт а частини першої статті 96 ЗК України). Аналогічний обов`язок визначений в абзаці десятому статті 35 Закону України Про охорону земель.

Цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку (абзац 14 частини 1 статті 1 Закону України Про землеустрій у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення (абзац другий частини першої статті 20 Земельного кодексу України). Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього кодексу (абзаци перший - четвертий, шостий - сьомий частини третьої статті 20 ЗК України).

З огляду на вказані приписи і власник, і користувач земельної ділянки зобов`язані використовувати її за цільовим призначенням, зокрема для того, щоби забезпечити збереження землі, її ресурсів, надр і їх законне та раціональне використання. Такий обов`язок не є ілюзорним. Його порушення може тягнути відповідні негативні наслідки. Зміна цільового призначення приватної земельної ділянки з однієї категорії, визначеної частиною першою статті 19 ЗК України, на іншу може здійснюватися на підставі замовленого власником проекту землеустрою та з дотриманням відповідної процедури.

В даному випадку, відповідачем порушеного порядок набуття та використання земельної ділянки, а саме: положення Земельного кодексу України (статті 22, 33) та Закону України Про особисте селянське господарство, відповідно, втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою ґрунтується на законі.

Таким чином, позивачем правомірно заявлено вимогу про припинення права власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Труд.Земля.Капітал.» () на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0222 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, поверх 8-9, ).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для повного задоволення позовних вимог.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву щодо права власності юридичної особи та цільового використання земельної ділянки, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 33 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Згідно із ст. 1 Закону України Про особисте селянське господарство особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Також, законодавець у згаданій вище статті визначив, що діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Стаття 5 Закону України Про особисте селянське господарство передбачає, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

З аналізу наведених положень законодавства випливає наступне:

- використання земельних ділянок наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства має проводитись без створення юридичної особи;

- використання земельних ділянок наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства виключає підприємницьку діяльність;

- земельні ділянки надані громадянам для ведення особистого селянського господарства можуть передаватись фізичним особам у власність або оренду;

- земельні ділянки надані громадянам для ведення особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства;

- земельні ділянки надані громадянам для ведення особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону, натомість серед цього переліку, юридичні особи, відсутні.

Враховуючи вищенаведене, із системного аналізу вказаних вище положень законодавства випливає, що використання земельних ділянок наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства має відповідати ряду специфічних вимог визначених спеціальним законом, зокрема, такі земельні ділянки не мають використовуватись із метою ведення підприємницької діяльності та використання таких земельних ділянок має здійснюватись без створення юридичної особи.

Натомість, як свідчать матеріали справи, земельна ділянка що є предметом розгляду у даній справі, належить відповідачу (юридичній особі) на праві власності, що не оспорювалось відповідачем у відзиві.

При цьому, законодавець визначає що земельні ділянки, передані громадянам із метою ведення особистого селянського господарства мають використовуватись ним особисто або передаватись у користування юридичним та фізичним особам, однак у будь-якому разі, їх використання має здійснюватись без створення юридичної особи.

Отже, виходячи із позовної заяви, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не ставить під сумнів можливість відповідача користуватись земельною ділянкою призначеною для ведення особистого селянського господарства з урахуванням положень статті 7 Закону України Про особисте селянське господарство та статті 33 Земельного кодексу України на праві оренди, натомість, порушення положень земельного законодавства полягає саме у реєстрації права власності на земельну ділянку із відповідним цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за відповідачем, та не зміна цільового призначення земельної ділянки, що і зумовило звернення із відповідним позовом.

Крім того, Закон України Про особисте селясньке господарство напряму пов`язує можливість реалізації громадянином права на ведення особистого селянського господарства безпосередньо з наданням (передачею) йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства як форми господарської діяльності, без створення юридичної особи, натомість, юридична особа позбавлена можливості у силу свого правового статусу вести особисте селянське господарство.

Отже, беручи до уваги наявність вищеозначених неточностей, що прямо не забороняють юридичній особі мати на праві власності земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства, відповідач мав змогу з аналізу положень Закону України Про особисте селянське господарство дійти висновків про неможливість перебування у нього земельної ділянки із відповідним цільовим призначенням на праві власності, натомість, жодних дій щодо усунення вказаного та триваючого порушення він не здійснив.

Стосовно аргументів відповідача щодо неналежного способу захисту права, суд зазначає про наступне.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у позовній заяві вказувало, що для даних правовідносин та до даного порушення земельного законодавства не є характерним звернення із традиційними для судової практики віндикаційним, негаторним та кондикційним позовами.

Натомість, Головне управління Держгеокадатсру у Харківській області звертаючись із даним позовом вбачає належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави звернення із позовом про припинення права власності на підставі статті 143 Земельного кодексу України.

При цьому, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області обираючи такий спосіб захисту, посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, де викладено висновок, що заявлена на підставі пункту а частини першої статті 143 ЗК України вимога про припинення права власності скаржника на спірну земельну ділянку по суті є вимогою про припинення правовідношення, яка з огляду на підстави позову є ефективною у спірних правовідносинах. Задоволення цієї вимоги має наслідком виникнення у відповідача обов`язку повернути спірну земельну ділянку.

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду (пункт 120) зауважила, що Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: 1) як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів 2) як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятись залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах.

У цьому випадку позивач виступає у правовому статусі суб`єкта, який здійснює повноваження як територіальний орган центрального органу виконавчої влади, до компетенції якого віднесено реалізацію державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, оскільки відповідно до підпункту 27 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель за, зокрема, додержанням органами державної влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконанням вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.

Крім того, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області покликалось на висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2024 року по справі № 948/73/23, де вказано, що законодавець передбачив можливість розпорядження земельними ділянками державної форми власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у виключних випадках, зокрема, у разі визнання за державою в особі відповідного органу виконавчої влади права власності на земельну ділянку за рішенням суду.

При цьому, у постанові від 20.06.2023 по справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду досліджуючи можливість витребування земельної ділянки через незаконність її вибуття вказувала, щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод що, пункт 12.1. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

У свою чергу у пункті 12.9. Велика Палата зауважила, що втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Зважаючи на викладене, доводи відповідача про можливість перебування у нього на праві приватної власності земельних ділянок призначених для ведення особистого селянського господарства є необґрунтовані та безпідставні, а обраний Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області спосіб захисту належним та ефективним.

Щодо органу, який на момент звернення з позовом наділений правом розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, суд зазначає таке.

У відповідності до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2021 року № 1302, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 року № 603 (у редакції наказу Держгеокадастру від 08.03.2023 № 85) (чинного на момент звернення із відповідний позовом) (далі - Положення), Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. У свою чергу, пункт 3 зазначеного вище Положення передбачало, що завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Харківської області. Відповідно до підпункту 16 пункту 4 Положення Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Харківської області.

При цьому, відповідно до пункту "є-1" 1 статті 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктом права власності на землю є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності. Частина 2 статті 84 Земельного кодексу України передбачає, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою. Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, законодавець передбачив можливість розпорядження земельними ділянками державної форми власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у виключних випадках, зокрема, у разі визнання за державою в особі відповідного органу виконавчої влади права власності на земельну ділянку за рішенням суду.

Приймаючи до уваги те, що органом, який на момент звернення з позовом наділений правом розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про припинення права власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Труд.Земля.Капітал.» () на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0222 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, поверх 8-9, ), є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи те, що позовні вимоги у справі підлягають задоволено повністю, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 4542,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Припинити право власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Труд.Земля.Капітал.» () на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0222 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0222 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, поверх 8-9, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал" (62420, Харківська обл., с. Веселе, вул. Сонячна, буд. 4, ) на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, поверх 8-9, ) - 4542,00 грн судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "04" березня 2025 р.

Суддя Є.М. Жиляєв