ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 906/243/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП - Савицька О.В.

позивача 1 - не з`явився

позивача 2 - не з`явився

відповідача - Подольський В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Зоря"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 (у складі колегії суддів: Гудак А.В. (головуючий), Петухов М.Г., Мельник О.В.)

та рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2024 (суддя Вельмакіна Т.М.)

за позовом Керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі:

1. Коростенської міської ради,

2. Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області

до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Зоря"

про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Керівник Коростенської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Коростенської міської ради (надалі - Рада, Позивач 1) та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (надалі - Держгеокадастр, Позивач 2) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Зоря" (надалі - ПОСП "Зоря", Відповідач, Скаржник), у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння ПОСП "Зоря" на користь Коростенської міської територіальної громади в особі Ради земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:000:0018 площею 10,8042 га, :01:000:0149 площею 4,2913 га, :02:000:0014 площею 1,5369 га, :05:000:0004 площею 3,2826 га, :01:000:0143 площею 2,0298 га, :01:000:0145 площею 1,3305 га, :01:000:0141 площею 0,4867 га, :05:000:0182 площею 2,0692 га, :01:000:0152 площею 28,2116 га, :05:000:0187 площею 2,5882 га, :02:000:0015 площею 4,6061 га, :07:000:0010 площею 4,7828 га, :05:000:0184 площею 0,8684 га, :05:000:0181 площею 1,8687 га, :05:000:0196 площею 14,0586 га, :05:000:0188 площею 15,8112 га, :05:000:0183 площею 5,2705 га, :01:000:0151 площею 1,4167 га, :01:000:0150 площею 69,1779 га, :01:000:0146 площею 3,0415 га, :07:000:0015 площею 38,4062 га, :01:000:0142 площею 2,2876 га, :01:000:0126 площею 5,4565 га, :07:000:0016 площею 21,9981 га, :01:000:0127 площею 8,2351 га, :05:000:0185 площею 8,5991 га, :01:000:0125 площею 2,6261 га, :07:000:0013 площею 1,6921 га, :07:000:0014 площею 3,8035 га, :07:000:0011 площею 3,3772 га, :07:000:0017 площею 37,9285 га, :07:000:0012 площею 7,4775 га, :07:000:0018 площею 86,3208 га, :07:000:0027 площею 40,6627 га, :05:000:0238 площею 9,1404 га, :02:000:0020 площею 19,0985 га, :02:000:0220 площею 1,1525 га, :05:000:0003 площею 1,4568 га, :05:000:0190 площею 4,3849 га, :05:000:0180 площею 1,2456 га, :01:000:0153 площею 0,3202 га, :02:000:0017 площею 18,8202 га, :05:000:0189 площею 16,8443 га, :01:000:0144 площею 0,3974 га, :01:000:0124 площею 0,6227 га, :01:000:0140 площею 4,4253 га, :01:000:0147 площею 3,1487 га, :01:000:0139 площею 5,9183 га, :02:000:0012 площею 0,6678 га, :02:000:0016 площею 1,2325 га, :02:000:0013 площею 0,3064 га, :02:000:0009 площею 1,1231 га, :02:000:0010 площею 6,0521 га.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані незаконним набуттям ПОСП "Зоря", за відсутності правонаступництва Колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" (надалі - КСП "Зоря"), у власність спірних земельних ділянок, власником яких, у зв`язку з припиненням КСП "Зоря" є Коростенська міська територіальна громада в особі Ради.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.07.2024 у справі № 906/243/24, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025, позов задоволено та витребувано з чужого незаконного володіння ПОСП "Зоря" на користь Коростенської міської територіальної громади в особі Ради вищевказані земельні ділянки.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з доведення Прокурором підстав для представництва інтересів держави в особі Ради та Держгеокадастру, а також з того, що ПОСП "Зоря" не набуло права власності на земельні ділянки, які на праві власності належали КСП "Зоря" відповідно до державного акта від 27.12.1995, серії та номеру ЖТ-15-27-000001. Такий висновок обґрунтовано відсутністю правонаступництва між КСП "Зоря" та ПОСП "Зоря", з огляду на те, що в результаті перетворення істотно змінився склад учасників юридичної особи, а колишні члени КСП "Зоря" не увійшли до складу учасників новоствореного підприємства. За таких обставин суди дійшли висновку, що державна реєстрація права власності за Відповідачем відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, що, у свою чергу, спричинило фактичне вибуття спірних земельних ділянок з володіння Стремигородської сільської ради, правонаступником якої є Коростенська міська рада, без її волевиявлення.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про дотримання Прокурором строку позовної давності для звернення з відповідним позовом, оскільки державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки Відповідачем здійснена 27.05.2021 та 12.07.2021 про що свідчать наявні в матеріалах справи Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 324613357 від 02.03.2023, та передбачає порушення прав Ради саме з відповідних дат.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі ПОСП "Зоря" просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 та рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2024, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

3.2. Ухвалою Суду від 03.03.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПОСП "Зоря" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 та рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2024 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. В обґрунтування касаційної скарги Відповідач вказує на:

- неправильне застосування статей 7, 31, 34 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні", статті 37 Цивільного кодексу Української РСР, без врахування висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 120/1196/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 9901/315/20, постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 640/8728/21, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 911/2506/23 та постанові від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23 - при дослідженні питання про наявність у нього статусу правонаступника КСП "Зоря";

- неправильне застосування статті 3 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні" та пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 "Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України", без урахування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 21.09.2021 у справі № 925/1176/20 - при дослідженні питання про наявність у нього статусу правонаступника КСП "Зоря";

- неправильне застосування статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" без врахування висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23 - при дослідженні питання правомірності набуття права власності на земельні ділянки від колишніх членів КСП "Зоря";

- незастосування статті 8 Закону України "Про підприємництво", з врахування висновку щодо застосування даної норми, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 906/620/19 - при аналізі правових підстав припинення права користування земельною ділянкою;

- незастосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема статей 7, 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" - при оцінці правомірності розпоряджень голови Коростенської районної державної адміністрації від 26.09.2003 № 329 та від 31.08.2004 № 273;

- незастосування статті 346 Цивільного кодексу України, статті 140 Земельного кодексу України, а також висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.12.2019 у справі № 917/258/19 та від 23.01.2020 у справі № 921/75/19 - при аналізі правових підстав припинення права власності на землю;

- неправильне застосування статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", без врахування підходів, викладених у постановах Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/27, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 20.10.2020 у справі № 250/19 - щодо доведення підстав представництва інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування;

- неправильне застосування статті 4 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 462/5804/16-ц та від 08.07.2020 у справі № 462/5536/16-ц - при оцінці порушення прав органу місцевого самоврядування у зв`язку з набуттям Відповідачем спірних земельних ділянок у власність;

- неправильне застосування статті 4 Господарського процесуального кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України, без урахування правових підходів, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 - щодо вибору Прокурором належного способу захисту прав держави;

- неправильне застосування статей 256, 261 Цивільного кодексу України, без врахування правових висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15, а також у постановах Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 369/3722/22, від 20.06.2023 у справі № 922/243/22, від 06.06.2023 у справі № 922/3120/19, від 09.10.2024 у справі № 201/9336/22 - щодо визначення належної дати початку перебігу позовної давності;

- неправильне застосування статей 3, 13 Цивільного кодексу України, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16, від 14.12.2022 у справі № 126/2200/20, від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19, від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17, від 09.10.2024 у справі № 201/9336/22 - у частині наявності підстав для захисту порушеного права за умови підтвердження такого права державною реєстрацією;

- незастосування статті 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України та висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 - в контексті дотримання принципу належного урядування та пропорційності втручання у право власності.

3.4. 25.03.2025 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він вказує про необґрунтованість касаційної скарги та просить оскаржувані рішення залишити без змін.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Зборами уповноважених членів сільськогосподарського підприємства "Зоря" 19.02.1993 прийнятий статут КСП "Зоря" с. Стремигород Коростенського району Житомирської області.

4.2. Відповідно до пункту 1.1 Статуту КСП "Зоря" є добровільним об`єднанням громадян для спільного виробництва сільськогосподарської та іншої продукції і діє на засадах підприємства і самовпорядкування.

4.3. Пунктом 6.1 Статуту визначено, що землі підприємству належать на праві колективної власності, що підтверджується державним актом.

4.4. Рішенням Стремигородської сільської ради народних депутатів від 06.12.1995 №50 КСП "Зоря" передано 2237,9 га земель у колективну власність, у тому числі 240,9 га земель загального користування по угіддях згідно з додатком.

4.5. Згідно з Державним актом серія ЖТ-15-27-000001 від 27.12.1995 про право колективної власності на землі КСП "Зоря" передано у колективну власність для сільськогосподарського використання 2237,90 га земель на території Стремигородської сільської ради.

4.6. У зв`язку із прийняттям Указу Президента України від 03.12.1999 №1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки", реєстраційною дією №0011038 від 07.03.2000 КСП "Зоря" перереєстроване у ПОСП "Зоря".

4.7. 07.03.2000 районна державна адміністрація Коростенського району Житомирської області зареєструвала ПОСП "Зоря", а також затвердила Статут вказаного підприємства.

4.8. Пунктом 1.1 Статуту ПОСП "Зоря" передбачено, що вказане підприємство засноване за рішенням засновника, створене на базі власних землі та майна засновника підприємства та орендованих майна та землі в громадян України для виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва.

4.9. Згідно з пунктом 2.1 Статуту, засновником підприємства є громадянин України ОСОБА_1 .

4.10. Пунктом 2.2 Статуту встановлено, що засновник одноособово здійснює право власності на майно та інші активи підприємства, у тому числі через призначених осіб.

4.11. Пунктом 4.4 Статуту визначено, що підприємство є правонаступником КСП "Зоря" Коростенського району Житомирської області.

4.12. Пунктом 4.6 Статуту передбачено, що підприємство є власником:

- майна, земельних угідь, майнових та інших прав, переданих йому засновником;

- майна земельних угідь, коштів одержаних в результаті фінансово-господарської діяльності;

- інших майна, коштів та прав набутих на підставах, не заборонених чинним законодавством.

4.13. Пунктом 4.7 Статуту визначено, що майно та земля, передані в оренду підприємству при реструктуризації колективного сільськогосподарського підприємства колишнім його членами знаходиться в строковому договірному платному сільськогосподарському користуванні і володінні.

4.14. Відповідно до пункту 5.2 Статуту статутний фонд формується за рахунок разової передачі засновником майна, землі і коштів, що є його власністю.

4.15. Пунктом 6.1 Статуту передбачено, що підприємство в процесі своєї діяльності відповідно до чинного законодавства використовує земельні угіддя передані йому засновником і орендовані землі членів реструктуризованого колективного сільськогосподарського підприємства та інших громадян України.

4.16. У пункті 6.2 Статуту зазначено, що засновник передає підприємству земельні угіддя на умовах безстрокового платного користування, а члени колективного сільськогосподарського підприємства свої земельні паї - на умовах оренди.

4.17. Пунктом 7.3 Статуту визначено, що документи на право використання землі в підприємстві є земельні сертифікати, державні акти на право приватної власності на землі, а також договори оренди, які оформлені місцевими радами народних депутатів у встановленому чинним законодавством України порядку.

4.18. У пункті 6.10 Статуту передбачено, що відчуження земельних угідь, переданих підприємству в оренду проводиться виключно за персональною згодою їх власників або у судовому порядку.

4.19. Пунктом 11.6 Статуту визначено, що земельні паї орендодавцям повертаються їх земельними сертифікатами на право приватної власності на землю.

4.20. Згідно з актом обстеження фактичного стану земель що підлягають поділу на земельні частки (паї) реформованого КСП (в ПОСП) "Зоря" від 26.09.2003 №329, при виконанні вишукувальних робіт для розробки проєктно-технічної документації території земельних часток (паїв) та складанню державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам, які бажають отримати земельну частку (пай) комісією встановлено, що кількісний склад сільськогосподарських угідь зазнав значних змін, що є наслідком:

- господарської діяльності;

- активізацією процесів "вторинного заболочення" ґрунтів, які проявляються в результаті не проведення ремонтно-профілактичних робіт на осушувальних системах;

- природним залісненням угідь, які непридатні для використання в сільськогосподарському виробництві.

За результатами натурного обстеження констатовано:

- Ділянки сіножатей в контурах № 4, 13, 14, 16, 19, 21, 22, 23, 29, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 41, 46-51, 55 поширені в основному площі непридатних для сільськогосподарського виробництва, які заросли чагарниковою рослинністю класифікувати чагарниками, загальною площею 116,13 га. В контурах №2, 6, 7, 10, 11, 17, 25, 26, 27, 28, 30, 31, площа сіножатей зменшилась на 9,04 га у зв`язку з залісненням території, класифікувати їх як ліси. Рекомендовано вивести ці площі з сільгоспвиробництва.

- Ділянки пасовищ в контурах № 14, 17, 23, 24, 28, 32, 38, 42, 43, 44, 46, 49, 51, 54, 55 поширені площі не придатні для сільськогосподарського виробництва, землі, де поширені перезволожені ґрунти з дерново-чагарниковою рослинністю (береза, вільха, верба) класифікувати чагарниками, загальною площею 123,11 га. В контурах № 6, 7, 20, 30, 31, 48 площа пасовищ зменшилась на 16,61 га, у зв`язку з залісненням території, класифікувати їх як ліси. Рекомендовано вивести ці площі з сільгоспвиробництва.

- Ділянки ріллі в контурах № 47, 49, 58 поширені болота з характерною для неї рослинністю, вкриті чагарниковою рослинністю, класифікувати як болота, загальною площею 21,66 га. В контурах № 1, 3, 4, 5, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 18, 20, 21, 22, 23, 25, 26, 29, 30, 31, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 45 47, 48, 51 52, 53, 54, площа ріллі зменшилась на 278,83 га, у зв`язку із залісненням території, класифікувати як ліси. Рекомендовано вивести ці площі з сільгоспвиробництва.

Земельні ділянки, які згідно з актом обстеження відповідно до форми 6 - Зем переводяться в чагарники, болота, ліс, рекомендовано передати до земель запасу Стремигородської сільської ради.

Акт обстеження фактичного стану земель від 26.09.2003 №329 погоджений головою ПОСП "Зоря".

4.21. Розпорядженням голови Коростенської районної державної адміністрації від 26.09.2003 №329:

- затверджено акт обстеження земельних угідь, припинено право колективної власності земельними ділянками загальною площею 590,98 га, у тому числі ріллі 300,49 га; сіножатей 127,17 га; пасовищ 139,72 га; ділянки саду 23,6 га, які не використовуються в сільськогосподарському виробництві, класифіковано їх згідно з актом обстеження земельних ділянок як чагарники 241,24 га; болота 21,66 га; ліс 304,48 га.

Дані землі площею 567,38 га та ділянки саду площею 26,3 га віднесено до земель запасу Стремигородської сільської ради.

- вказано про необхідність взяти до уваги встановлений склад сільськогосподарських угідь з визначення розміру і вартості земельної частки (паю) та врахувати при організації території земельних часток (паїв).

- надано дозвіл на складання проєктно-технічної документації громадянам з виділення в натурі на місцевості земельної частки (паю) та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки на заміну сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) із земель колективної власності реформованого КСП (в ПОСП) "Зоря".

4.22. Згідно з п. 2.1 вказаного розпорядження, кількість громадян, що мають право на земельну частку (пай) становить 400 чоловік.

4.23. Пунктом 2.2 розпорядження вирішено, замовити в землевпорядній організації, яка має ліцензію на виготовлення відповідного виду робіт, виготовлення проєктно-технічної документації.

4.24. Науково-впроваджувальною фірмою "Нові технології" у 2004 році виготовлено проєктно-технічну документацію землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам із земель колективної власності реформованого КСП "Зоря" Стремигородської сільської ради Коростенського району Житомирської області.

4.25. Розпорядженням голови Коростенської районної державної адміністрації від 31.08.2004 №273:

- погоджено проєкт землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) реформованого КСП (в ПОСП) "Зоря", в якому визначено площу земель що підлягають поділу на земельні частки, всього 1414,82 га, в тому числі рілля - 1320,45 га, пасовища - 8,04 га, сіножаті - 86,33 га. Кількість громадян що мають право на земельну частку становить 400 чоловік;

- припинено право колективної власності на земельні ділянки загальною площею 14,57 га, в тому числі 3,82 га як малопродуктивні землі, які віднесено до земель запасу Стремигородської сільської ради та 10,75 га під проєктування під`їзних шляхів, які віднесено для загального користування.

4.26. Матеріали справи містять список громадян Стремигородської сільської ради членів КСП "Зоря", яким надається право на виділення в натурі земельної частки (паю) та список громадян Стремигородської сільської ради, членів колишнього КСП "Зоря", яким надається право на виділення в натурі земельної частки (паю), але які не можуть їх одержати (померлі - право на пай, яких не успадковано, відсутні на території ради).

4.27. Прокурор вказує, що вся площа земель, яка підлягала розпаюванню між членами реформованого КСП "Зоря" розпайована, на іншу частину земель як малопродуктивних та загального користування право колективної власності припинено. Підтвердженням зазначеного є в тому числі дані технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель ПОСП "Зоря" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту на території Стремигородської сільської ради, розробленої у 2021 році ТОВ "Центр топографо-геодезичних технологій".

Так, відповідно до пояснювальної записки до зазначеної технічної документації під час розроблення документації із землеустрою було проведено комплекс топографо-геодезичних робіт і при цьому встановлено, що територія встановлення меж якої передбачено даною документацією складається із 53 ділянок загальною площею 542,7621 га. Згідно зі схемою паювання, запроєктовані земельні ділянки не перетинаються з земельними ділянки, які підлягають паюванню. Наведене свідчить, що процес розпаювання земель колишнього КСП "Зоря" між його членами відбувся.

Проте, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у період з 27.05.2021-12.07.2021 право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:000:0018 площею 10,8042 га, :01:000:0149 площею 4,2913 га, :02:000:0014 площею 1,5369 га, :05:000:0004 площею 3,2826 га, :01:000:0143 площею 2,0298 га, :01:000:0145 площею 1,3305 га, :01:000:0141 площею 0,4867 га, :05:000:0182 площею 2,0692 га, :01:000:0152 площею 28,2116 га, :05:000:0187 площею 2,5882 га, :02:000:0015 площею 4,6061 га, :07:000:0010 площею 4,7828 га, :05:000:0184 площею 0,8684 га, :05:000:0181 площею 1,8687 га, :05:000:0196 площею 14,0586 га, :05:000:0188 площею 15,8112 га, :05:000:0183 площею 5,2705 га, :01:000:0151 площею 1,4167 га, :01:000:0150 площею 69,1779 га, :01:000:0146 площею 3,0415 га, :07:000:0015 площею 38,4062 га, :01:000:0142 площею 2,2876 га, :01:000:0126 площею 5,4565 га, :07:000:0016 площею 21,9981 га, :01:000:0127 площею 8,2351 га, :05:000:0185 площею 8,5991 га, :01:000:0125 площею 2,6261 га, :07:000:0013 площею 1,6921 га, :07:000:0014 площею 3,8035 га, :07:000:0011 площею 3,3772 га, :07:000:0017 площею 37,9285 га, :07:000:0012 площею 7,4775 га, :07:000:0018 площею 86,3208 га, :07:000:0027 площею 40,6627 га, :05:000:0238 площею 9,1404 га, :02:000:0020 площею 19,0985 га, :02:000:0220 площею 1,1525 га, :05:000:0003 площею 1,4568 га, :05:000:0190 площею 4,3849 га, :05:000:0180 площею 1,2456 га, :01:000:0153 площею 0,3202 га, :02:000:0017 площею 18,8202 га, :05:000:0189 площею 16,8443 га, :01:000:0144 площею 0,3974 га, :01:000:0124 площею 0,6227 га, :01:000:0140 площею 4,4253 га, :01:000:0147 площею 3,1487 га, :01:000:0139 площею 5,9183 га, :02:000:0012 площею 0,6678 га, :02:000:0016 площею 1,2325 га, :02:000:0013 площею 0,3064 га, :02:000:0009 площею 1,1231 га, :02:000:0010 площею 6,0521 га на підставі Державного акту на право власності на землю, серія ЖТ-15-27-000001, виданого 27.12.1995 Стремигородською сільською радою зареєстровано за ПОСП "Зоря".

Отже, на переконання Прокурора, набуття права приватної власності на вказані земельні ділянки ПОСП "Зоря" є незаконними, оскільки державний акт на право колективної власності на землю серія та номер: ЖТ-15-27-000001, виданого 27.12.1995 КСП "Зоря" та посвідчує право колективної власності членів колективного сільськогосподарського підприємства, в той час, як ПОСП "Зоря" не є правонаступником відповідного колективного сільськогосподарського підприємства.

4.28. 14.12.2023 Прокурор звернувся до Ради в порядку частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" з повідомленням №52-11706вих23 в якому повідомив про виявлений факт неправомірного набуття ПОСП "Зоря" права власності на зазначені земельні ділянки та наявність підстав для вжиття міською радою заходів до поновлення інтересів територіальної громади. Просив надати інформацію про результати розгляду повідомлення у строк до 13.01.2024.

4.29. Рада листом від 12.01.2024 повідомила прокурора, що позов не подавався до ПОСП "Зоря" та просить вжити належних заходів, які направлені на захист інтересів держави, а саме звернутися до суду з позовною заявою до ПОСП "Зоря".

4.30. 18.12.2023 Прокурор звернувся до Держгеокадастру в порядку частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" з повідомленням №52-11815-вих23 в якому повідомив про виявлений факт неправомірного набуття права власності на зазначені земельні ділянки та наявність підстав для вжиття заходів до поновлення інтересів держави в особі Коростенської територіальної громади. Просив надати інформацію про результати розгляду повідомлення у строк до 18.01.2024.

4.31. Листом від 12.01.2024 Держгеокадастр повідомив про неможливість звернення до суду із позовом у зв`язку з обмеженим фінансуванням стосовно сплати судового збору, що позбавляє можливості самостійно звернутися до суду.

4.32. Поряд з цим, матеріали справи містять наступні документи з яких зокрема вбачається, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом 19.11.2013, зареєстровано в реєстрі за № 12862, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_2 . Спадщина на яку видано вказане свідоцтво складається з частки в статутному капіталі ПОСП "Зоря" розміром 100%.

4.33. Рішенням від 21.05.2013 № 1/05/13, ОСОБА_2 вирішено продовжити діяльність ПОСП "Зоря", розпочинати виконання обов`язків директора ПОСП "Зоря" в межах повноважень визначених чинним законодавством.

4.34. Рішенням від 22.11.2013 № 2/11/13 ОСОБА_2 прийнято частку в сумі 850,00 грн що складає 100 % в статутному капіталі підприємства та затверджено в новій редакції статут ПОСП "Зоря".

4.35. Рішенням власника ПОСП "Зоря" від 29.11.2013 № 1/13 ОСОБА_2 вирішено до складу власників ПОСП "Зоря" включити ОСОБА_3 , відступити 100% Підприємства та вийти зі складу власників згідно з поданою заявою.

4.36. Згідно з договором купівлі-продажу від 29.11.2013, ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 частку у розмірі 100% статутного капіталу ПОСП "Зоря".

4.37. Рішенням власника ПОСП "Зоря" від 06.12.2013 № 2/13 директором Підприємства призначено ОСОБА_4 , зі складу підписантів що внесені до реєстру виключено ОСОБА_2 та включено ОСОБА_4 .

4.38. Рішенням власника ПОСП "Зоря" від 12.04.2018 № 1 вирішено внести зміни державного реєстру щодо видів діяльності, змінити органи управління юридичної особи, вищий - Власник, виконавчий - Генеральний директор, викласти та затвердити статут в новій редакції.

4.39. Рішенням власника ПОСП "Зоря" від 27.05.2019 № 1/2019 звільнено з посади генерального директора ПОСП "Зоря" ОСОБА_4 , та призначено нового генерального директора ОСОБА_5 .

4.40. Рішенням власника ПОСП "Зоря" від 19.09.2019 № 2/2019 звільнено з посади генерального директора ПОСП "Зоря" ОСОБА_5 , та призначено нового генерального директора ОСОБА_3 .

4.41. Відповідно до рішення власника ПОСП "Зоря" від 04.08.2021 № 21/08-04, вирішено звільнити ОСОБА_3 з посади Генерального директора ПОСП "Зоря" за її заявою з 05.08.2021, призначити з 06.08.2021 Генеральним директором ПОСП "Зоря" ОСОБА_6 .

4.42. Рішенням власника ПОСП "Зоря" від 16.02.2022 № 1 затверджено збільшення розміру статутного капіталу підприємства та нову редакцію статуту.

4.43. Згідно з пунктами 1.2, 2.1 оновленого Статуту ПОСП "Зоря", в редакції від 16.02.2022, підприємство є правонаступником КСП "Зоря", власником підприємства є ОСОБА_3 .

4.44. Ураховуючи викладене, Прокурор в інтересах держави в особі Ради та Держгеокадастру у Житомирській області звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом, мотивуючи його тим, що ПОСП "Зоря" безпідставно набуло право власності на спірні земельні ділянки як правонаступник КСП "Зоря", тоді як після припинення останнього право власності на відповідні землі перейшло до Коростенської міської територіальної громади в особі Ради.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ПОСП "Зоря" не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. Предметом спору є витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння ПОСП "Зоря" з огляду на те, що це підприємство набуло право власності на них як правонаступник КСП "Зоря" всупереч приписам законодавства, тоді як після припинення останнього право власності на відповідні ділянки виникло у Коростенської міської територіальної громади в особі Ради як органу місцевого самоврядування, наділеного відповідними повноваженнями.

Щодо представництва прокурором інтересів держави у спорі про витребування земельних ділянок, набуття права власності на які обґрунтовано як незаконне внаслідок відсутності правонаступництва після колективного сільськогосподарського підприємства.

5.4. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Прокурором належно обґрунтовано підстави для представництва інтересів держави в особі Ради та Держгеокадастру.

5.5. Скаржник вказує про неправильне застосування судами статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", без врахування підходів, викладених у постановах Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/27, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 20.10.2020 у справі № 250/19 щодо доведення підстав представництва інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування.

На думку Скаржника, у цій справі судами не встановлено, що усі 53 земельні ділянки, які є предметом позову у справі №906/243/24, розташовані в адміністративних межах Коростенської міської територіальної громади. При цьому, спірні об`єкти мають розірване територіальне розміщення на великій площі, що потребувало окремого з`ясування з огляду на інтереси саме тієї громади, в інтересах якої діє Прокурор.

З огляду на це, заявник наполягає, що Прокурором не надано доказів звернення саме до відповідного органу місцевого самоврядування - власника або потенційного власника конкретної земельної ділянки - з ініціативою захисту його прав та інтересів, і відповідно, не доведено підстави представництва відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

5.6. З приводу наведеного варто зазначити таке.

5.7. Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

5.8. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

5.9. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

5.10. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

5.11. Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").

У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

5.12. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

5.13. Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

5.14. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

5.15. Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").

Тобто, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, на які посилається Скаржник.

5.16. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

У постанові від 20.10.2020 у справі № 250/19, на яку звертає увагу Скаржник, Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

5.17. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

5.18. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

5.19. Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.

5.20. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

5.21. Суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 122 Земельного кодексу України, повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у цій справі є Рада, а відтак набуття права приватної власності на спірні земельні ділянки всупереч цьому порядку є протиправним і спричиняє істотне порушення інтересів держави в особі відповідної Ради.

5.22. 01.01.2019 набрав чинності Закон України № 2498-VIII від 10.07.2018 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", яким розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 21.

Цим пунктом передбачено, що з дня набрання чинності вказаним Законом землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані; зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу цього Закону переходять до комунальної власності.

Отже, земельні ділянки колективних сільськогосподарських підприємств у випадку припинення колективного сільськогосподарського підприємства вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, та підлягають державній реєстрації за територіальними громадами на праві комунальної власності на підставі Закону України № 2498-VIII від 10.07.2018 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні".

5.23. Ураховуючи характер спірних правовідносин, підстави та предмет позову, а також установлені судами обставини припинення КСП "Зоря", у спорі про витребування земельних ділянок, право власності на які набуте Відповідачем з посиланням на правонаступництво, що ставиться під сумнів з огляду на його законність, територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада, є потенційним власником таких ділянок, а відтак саме рада за таких обставин є належним позивачем у цій справі.

5.24. При цьому слід зазначити, що оцінка правомірності дій прокурора щодо визначення суб`єкта, в інтересах якого подано позов, має здійснюватися з урахуванням підстав позову та обставин, на які він ґрунтується.

Встановлення за результатами розгляду справи відсутності порушення прав суб`єкта, в інтересах якого подано позов, саме по собі не свідчить про порушення прокурором порядку реалізації представницьких повноважень відповідно до законодавства.

З огляду на це, обставина розташування спірних земельних ділянок у межах адміністративної території Ради не може розглядатися як самостійна підстава для висновку про звернення Прокурора в інтересах неналежного суб`єкта або порушення порядку представництва, передбаченого статтею 53 Господарського процесуального кодексу України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

5.25. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 711-р від 12.06.2020 "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Житомирської області", шляхом об`єднання Коростенської міської ради та інших рад, в тому числі Стремигородської сільської ради. Адміністративним центром Коростенської міської територіальної громади визначено м. Коростень в особі Ради.

Отже, до Коростенської міської територіальної громади перейшли всі права та обов`язки на спірні земельні ділянки.

5.26. Зважаючи на це, обрання Прокурором Ради як органу, уповноваженого представляти інтереси відповідної територіальної громади у спірних правовідносинах, є обґрунтованим і відповідає вимогам процесуального законодавства щодо реалізації повноважень на представництво інтересів держави.

5.27. Судами встановлено, що 14.12.2023 Прокурор звернувся до Коростенської міської ради в порядку частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" з повідомленням №52-11706вих23 в якому повідомив про виявлений факт неправомірного набуття ПОСП "Зоря" права власності на зазначені земельні ділянки та наявність підстав для вжиття міською радою заходів до поновлення інтересів територіальної громади та просив надати інформацію про результати розгляду повідомлення у строку до 13.01.2024.

5.28. Рада листом від 12.01.2024 повідомила Прокурора, що позов не подавався до ПОСП "Зоря" та просила вжити належних заходів, які направлені на захист інтересів держави, а саме звернутися до суду з позовною заявою до ПОСП "Зоря".

5.29. Отже, з урахуванням тієї обставини, що Рада упродовж тривалого часу (з моменту державної реєстрації права приватної власності ПОСП "Зоря" на спірні земельні ділянки) не вживала заходів для визнання такої реєстрації незаконною та її скасування в судовому порядку, а після отримання від Прокурора повідомлення про виявлене порушення зазначила, що не має наміру звертатися з відповідним позовом, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", для подання позову Прокурором в інтересах держави в особі Ради.

Наведене спростовує доводи Скаржника, заявлені в цій частині.

Щодо умов визнання новоствореної юридичної особи правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства.

5.30. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про незаконність набуття ПОСП "Зоря" у власність спірних земельних ділянок, які на праві власності належали КСП "Зоря" відповідно до державного акта від 27.12.1995, серії та номеру ЖТ-15-27-000001. Такий висновок обґрунтовано відсутністю правонаступництва між КСП "Зоря" та ПОСП "Зоря", з огляду на те, що в результаті перетворення змінився склад учасників юридичної особи, а колишні члени КСП "Зоря" не увійшли до складу учасників новоствореного підприємства. За таких обставин суди дійшли висновку, що державна реєстрація права власності за Відповідачем відбулася з порушенням вимог земельного законодавства.

5.31. Не погоджуючись з відповідною позицією судів Скаржник вказує про неправильне застосування статей 7, 31, 34 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні", статті 37 Цивільного кодексу УРСР, без врахування висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 120/1196/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 9901/315/20, постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 640/8728/21, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 911/2506/23 та постанові від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23 при дослідженні питання про наявність у нього статусу правонаступника КСП "Зоря". Також Скаржник вказує про неправильне застосування статті 3 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні" та пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 "Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України", без урахування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 21.12.2021 у справі № 917/258/19, від 21.09.2021 у справі № 925/1176/20, від 23.01.2020 у справі № 921/75/19.

Зокрема, посилаючись на зазначену судову практику, Скаржник стверджує, що встановлення факту правонаступництва не потребує обов`язкової ідентичності складу учасників колишнього КСП та новоствореної юридичної особи. На його переконання, навіть за відсутності тотожності складу учасників, факт правонаступництва може вважатися доведеним, якщо підтверджено інші ознаки правонаступництва, зокрема - використання аналогічного ідентифікаційного коду. Окрім цього, Відповідач вказує на неправильне, на його думку, застосування судами попередніх інстанцій матеріального законодавства, а саме - поширення дії норм Цивільного кодексу України на правовідносини, які виникли до набрання чинності цим актом. У цьому зв`язку, Скаржник вважає, що суди безпідставно застосували законодавство, яке не діяло на момент виникнення спірних правовідносин, чим допустили порушення принципу дії нормативно-правового акта в часі.

5.32. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.33. Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

5.34. Частиною другою статті 373 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

5.35. Згідно зі статтею статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній відносно дати видачі державного акта) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

5.36. Статтею 4 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

5.37. Положеннями статті 5 вказаного Кодексу визначено, що земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів.

5.38. Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Підприємство є юридичною особою, має поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку та може мати печатки.

5.39. Положеннями статті 7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

5.40. Приписи частин другої та третьої статті 8 цього Закону встановлюють, що право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. Право власності підприємства охороняється законом. Належне йому майно може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених.

5.41. Статтею 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" визначено, що земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України.

5.42. Здійснивши аналіз вказаних вище норм матеріального права, Верховний Суд у постанові від 19.07.2023 у справі № 906/987/21 сформулював висновок, що хоча колективне сільськогосподарське підприємство і визначалось як суб`єкт права власності у підприємстві, за яким може бути зареєстровано майно, у тому числі шляхом отримання державного акта на землю, однак власниками, яким належить це майно, є його члени, а розпорядження таким майном здійснюють загальні збори членів підприємства.

5.43. Згідно зі статтею 37 Цивільного кодексу Української РСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання); при злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов`язки) переходять до новостворених юридичних осіб; при приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов`язки) переходить до останньої; майно переходить в день підписання передавального балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію.

5.44. За змістом статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) колективне підприємство визначено як вид підприємств в Україні, ліквідація та реорганізація яких (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) здійснюється за рішенням власника з дотриманням вимог антимонопольного законодавства, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду; підприємство вважається реорганізованим або ліквідованим з моменту виключення його з Державного реєстру України; при перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

5.45. Статтею 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" встановлено, що реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) та ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду чи арбітражного суду, а при перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

5.46. Верховний Суд у постанові від 19.07.2023 у справі № 906/987/21 дійшов висновку, що відповідно до статті 37 Цивільного кодексу Української РСР, статті 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" розподіл між підприємствами-правонаступниками реорганізованого підприємства його майнових прав та зобов`язань оформлюється передавальним актом (балансом) - при злитті, приєднанні чи перетворенні підприємства. Правонаступник реорганізованого підприємства отримує за передавальним балансом його зобов`язання та майно під їх забезпечення.

5.47. У постанові Верховного Суду від 13.09.2022 у справі № 925/461/21 міститься висновок про те, що автоматичного переходу об`єктів права колективної власності у приватну власність у зв`язку зі змінами законодавства, якими визначено інші форми власності, ніж ті, що існували раніше, відповідне законодавство не передбачало; у контексті зазначеного необхідно враховувати правовий режим права колективної власності та права приватної власності, які є різними з огляду, зокрема на те, що майно у колективному підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам і право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства (статті 7, 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство"), натомість право приватної власності, в цьому випадку юридичної особи здійснюється такою особою за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на власний розсуд (статті 316-319 Цивільного кодексу України (подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 924/250/19).

5.48. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, навіть у випадку прийняття рішення про реорганізацію колективного сільськогосподарського підприємства шляхом перетворення в іншу юридичну особу колишні члени колективного сільськогосподарського підприємства автоматично повинні були б стати учасниками цієї юридичної особи, позаяк перетворенням юридичної особи є саме зміна її організаційно-правової форми, а не складу її учасників.

5.49. Верховний Суд у постанові від 16.01.2024 у справі № 906/662/21 визначив, що, встановлення тотожності складу учасників відповідного колективного сільськогосподарського підприємства та осіб, перелік яких наведено в статуті новоствореної юридичної особи як засновників останнього має вирішальне значення для констатації факту правонаступництва з огляду на визначений чинним на момент створення такої особи законодавством правовий режим колективної власності на землю, що узгоджується також із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.09.2022 у справі № 912/929/21.

5.50. У постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23, на яку посилається Скаржник, за аналогічних обставин спору, з приводу питання, що стосується переходу членів колективного сільськогосподарського підприємства до нової юридичної особи, було визначено, що склад учасників реорганізованої та перетвореної юридичних осіб може бути не однаковим за наявності певних обставин, за яких, наприклад, частина учасників погодилась із реорганізацією колективного сільськогосподарського підприємства, але не забажала переходити до новоствореної юридичної особи і не увійшла до складу засновників правонаступника колективного сільськогосподарського підприємства з тих чи інших мотивів, зокрема, у разі виходу члена з підприємства та отримання ним свого вкладу, або у разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства та відмови прийняття до членів новоствореного підприємства спадкоємця тощо.

5.51. Отже, з врахуванням змісту актуальної практики Верховного Суду, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що для належного підтвердження обставин правонаступництва юридичної особи мають враховуватися не лише такі ознаки, як реєстрація юридичної особи із зазначенням її статусу як правонаступника колективного сільськогосподарського підприємства, відповідні положення статуту, збереження ідентичного коду Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та громадських формувань, чи наявність передавального акта (балансу), але й змістовні обставини, що підтверджують членство колишніх учасників колективного сільськогосподарського підприємства.

5.52. До таких обставин, зокрема, належить співвідношення кількісного складу засновників такої юридичної особи та учасників колективного сільськогосподарського підприємства до реорганізації. У разі виявлення невідповідності у складі учасників, заявник має надати обґрунтоване пояснення причин такої невідповідності, що може полягати, зокрема, у добровільній відмові окремих членів колективного сільськогосподарського підприємства від участі у юридичній особі правонаступника, або в об`єктивних обставинах, таких як смерть учасника чи його вихід із підприємства з попереднім врегулюванням майнових питань.

5.53. Як убачається з установлених судами обставин, відповідно до Статуту ПОСП "Зоря", зареєстрованого Коростенською районною державною адміністрацією Житомирської області 07.03.2000, єдиним засновником підприємства є ОСОБА_1 , тоді як на момент розпаювання КСП "Зоря" членами цього підприємства були 400 осіб.

5.54. При цьому, з обставин, встановлених судами обох інстанцій, Відповідач не навів належного обґрунтування причин, з яких відсутність у складі його учасників осіб - членів колишнього КСП "Зоря", яке є необхідним з огляду на правову природу колективної власності та вимоги законодавства, що діяло на момент реорганізації.

5.55. Ураховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що при створенні ПОСП "Зоря" виникла нова юридична особа із новим складом його учасників, відмінним від того складу, який був у КСП "Зоря", оскільки членами КСП "Зоря" (на момент розпаювання) було 400 осіб, а засновником ПОСП "Зоря" - 1 особа ( ОСОБА_1 ).

5.56. Така розбіжність є істотною, оскільки свідчить про відсутність продовження участі осіб, які були членами колективного сільськогосподарського підприємства, у діяльності новоствореної юридичної особи, а отже - і про відсутність реального правонаступництва у розумінні законодавства.

Таким чином, ураховуючи невідповідність складу учасників КСП "Зоря" і засновників ПОСП "Зоря" та недоведеність фактичного переходу прав і обов`язків, обґрунтованим є висновок про те, що ПОСП "Зоря" не є правонаступником КСП "Зоря".

5.57. Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23, на яку звертає увагу Скаржник.

5.58. Щодо посилань ПОСП "Зоря" на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 911/2506/23, суд касаційної інстанції зазначає, що остання не може розцінюватися як судова практика Верховного Суду при касаційному перегляду в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідна ухвала не містить правового висновку щодо застосування норм матеріального чи процесуального права, а лише відображає процесуальну позицію Великої Палати Верховного Суду в межах вирішення питання про доцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду. Відповідно, така ухвала не створює обов`язковості для застосування її підходів в аналогічних справах.

5.59. Поряд з цим, Скаржник акцентує на тому, що згідно з даними Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та громадських формувань, ПОСП "Зоря" зареєстроване як юридична особа з ідентифікаційним кодом 0374552, який раніше було присвоєно КСП "Зоря". Відповідна обставина, на його переконання, свідчить про наявність організаційно-правового зв`язку між вказаними особами та є одним із доказів, що підтверджують правонаступництво юридичної особи.

5.60. Суд зазначає, що Єдиний державний реєстр є компонентом інфраструктури державної статистики. На його основі органи статистики забезпечують ведення державного обліку та ідентифікацію суб`єктів господарської дальності, однак повноваженнями на проведення реєстраційних дій щодо підприємства не наділені.

Функція органів статистики щодо ведення Єдиного державного реєстру визначена Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 118 (у новій редакції постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2005 № 499, далі - Положення про ЄДР).

5.61. Відповідно до пункту 6 Положення про ЄДР (в чинній редакції) ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним; у разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код; у разі припинення юридичної особи шляхом приєднання до іншої юридичної особи та створення на базі юридичної особи, що припинилася, відокремленого підрозділу ідентифікаційний код такої юридичної особи залишається за відокремленим підрозділом; в інших випадках припинення юридичної особи присвоєння її ідентифікаційного коду новоствореним суб`єктам забороняється. Відповідно до пункту 15 Положення про ЄДР (в редакції станом на день створення ФГ "Колос") ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування; у разі перереєстрації (створення) суб`єкта господарської діяльності, що є правонаступником прав і майнових зобов`язань свого попередника, за ним зберігається ідентифікаційний код попередника.

5.62. Питання правового значення ідентичності ідентифікаційного коду юридичної особи під час встановлення правонаступництва було предметом аналізу Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, а також розглядалося Верховним Судом у низці інших рішень, зокрема у постановах від 21.12.2021 у справі № 917/258/19, від 21.09.2021 у справі № 925/1176/20, та від 22.10.2024 у справі № 906/844/23.

5.63. Так, Велика Палата Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, наголосила, що відповідно до наведених норм ідентифікаційний код юридичної особи має бути унікальним, а присвоєння новоствореній юридичній особі ідентифікаційного коду іншої юридичної особи, яка не є правопопередником новоствореної юридичної особи, не допускається.

5.64. Отже, присвоєння новоствореній юридичній особі ідентифікаційного коду юридичної особи, яка не є її правопопередником, не може розцінюватися як достатня та беззаперечна підстава для визнання такої особи правонаступником.

Така обставина має оцінюватися у сукупності з іншими фактичними й правовими даними, що підтверджують або спростовують наявність реального переходу прав та обов`язків від попередньої організації до новоствореної.

5.65. З приводу посилань Скаржника на постанови Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 917/258/19, від 21.09.2021 у справі № 925/1176/20, від 23.01.2020 у справі № 921/75/19, Суд зазначає, що останні містять посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, а відтак вони не містять самостійного правового висновку щодо визначення ознак правонаступництва, відмінного від позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19. У зазначених постановах Верховний Суд, вирішуючи спір, лише підтвердив релевантність та застосовність висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду, не виходячи за межі правового підходу, викладеного у наведеному рішенні.

5.66. Суд визнає необґрунтованим посилання Скаржника, в розрізі неправильного застосування норм Цивільного кодексу України, зокрема статті 107 даного Кодексу до спірних правовідносин, що виникли до набрання чинності цим Кодексом, на:

1) постанову Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 120/1196/19, у якій зроблено висновок, що при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis, відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною. У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Так, судами попередніх інстанцій при вирішенні спору застосовано норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, і які є спеціальними щодо предмета спору. Зокрема, суди обґрунтовано керувалися положеннями статей 7, 8, 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні", а також статтею 37 Цивільного кодексу Української РСР. Зазначені норми врегульовують порядок реорганізації колективних підприємств, правові наслідки зміни їхньої організаційно-правової форми, а також умови набуття правонаступниками прав та обов`язків юридичних осіб, що припинили діяльність у результаті такої реорганізації;

2) постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі № 9901/315/20, у якій наголошено, що здатність закону регулювати відносини з моменту їхнього виникнення у минулому, є зворотною дією нормативно-правового акта в часі, яка для цілей стабільності суспільних відносин застосовується лише в разі скасування чи пом`якшення юридичної відповідальності;

3) постанову Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 640/8728/21, у якій визначено, що у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності;

Оскільки, хоча суд і помилково послався на статтю 107 Цивільного кодексу України, яка не діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зазначене положення не мало вирішального значення для мотивування рішення суду апеляційної інстанції.

Розглядаючи питання щодо наявності у Відповідача статусу правонаступника КСП "Зоря", суд у межах встановлених обставин застосував приписи законодавства, яке регулювало порядок припинення та реорганізації юридичних осіб на момент виникнення відповідних правовідносин, зокрема положення Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", Закону України "Про підприємства в Україні", Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

За таких обставин, навіть за наявності похибки у посиланні на норму, яка не діяла у відповідний період, правова позиція суду є обґрунтованою, а висновок про відсутність у Відповідача статусу правонаступника - належним.

5.67. Наведеним підтверджується безпідставність аргументів Скаржника та, в свою чергу, спростовуються його доводи про необґрунтованість рішень господарських судів попередніх інстанцій в цій частині.

Щодо інших умов набуття юридичною особою майна колективного сільськогосподарського підприємства.

5.68. За твердженням Відповідача, учасники КСП "Зоря", прийнявши рішення про створення ПОСП "Зоря" (що відображено у відповідному протоколі), одночасно вирішили й питання щодо подальшої долі майна підприємства, що, на його думку, відповідає положенням статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" щодо процедури відчуження майна таким підприємством.

5.69. Так, відповідно до статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємство самостійно володіє, користується і розпоряджається належними йому об`єктами власності. Право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. Право власності підприємства охороняється законом. Належне йому майно може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених.

5.70. Водночас колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що прийняття учасниками колективного сільськогосподарського підприємства рішення про зміну організаційно-правової форми не означає автоматичного рішення щодо розпорядження майном такого підприємства в розумінні статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство".

5.71. Передання майна у власність іншої юридичної особи потребує ухвалення окремого, спеціально спрямованого рішення загальними зборами членів колективного сільськогосподарського підприємства, що прямо випливає зі змісту статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство".

5.72. З огляду на це, для визнання за новоствореною юридичною особою права власності на земельні ділянки, які на момент реорганізації перебували у власності колективного сільськогосподарського підприємства, необхідним є подання належних та допустимих доказів того, що загальні збори членів колективного сільськогосподарського підприємства прийняли рішення про передання відповідного майна, відповідному підприємству. Таке рішення має бути прийняте у межах компетенції загальних зборів та відповідати вимогам Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", оскільки саме воно є юридичним фактом, що зумовлює перехід майнових прав до нової юридичної особи.

5.73. На необхідності дослідження обставини прийняття зборами уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства рішення щодо передачі майна колективного сільськогосподарського підприємства новоствореній особі, при дослідженні питання правомірності набуття нею права власності на земельні ділянки колективного сільськогосподарського підприємства, наголошено у постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23, на яку посилається Скаржник.

5.74. Втім за встановлених обставин судами попередніх інстанцій, членами КСП "Зоря" не приймалось рішення про передання відповідного майна новоствореній юридичній особі, що виключає правомірність набуття спірного нерухомого майна ПОСП "Зоря" у власність в порядку статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство".

5.75. Встановлені обставини спростовують аргументи Скаржника, наведені на підтвердження наявності підстав для перегляду судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо правових наслідків незаконного набуття особою права власності на земельні ділянки як правонаступником та застосування способу захисту у відповідному спорі.

5.76. Суди обох інстанцій, встановивши, що ПОСП "Зоря" не є правонаступником КСП "Зоря", дійшли висновку, що державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки за Відповідачем відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, що, своєю чергою, спричинило фактичне вибуття спірних земельних ділянок з володіння Стремигородської сільської ради, правонаступником якої є Коростенська міська рада, без її волевиявлення, що є підставою для їх витребування на користь Ради.

5.77. Скаржник не погоджується з таким висновком, та вказує про:

- неправильне застосування статті 4 Господарського процесуального кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України, без урахування правових підходів, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20. За позицією Відповідача, стаття 387 Цивільного кодексу України передбачає право на витребування майна виключно за власником, а тому, на переконання Скаржника, обраний Прокурором спосіб захисту є неналежним, оскільки може бути застосований лише суб`єктом права власності, у зв`язку з чим, на його думку, позов не підлягає задоволенню через відсутність передбачених законом підстав.

Зазначене ПОСП "Зоря" обґрунтовує тим, що: 1) у цій справі судами не встановлено, що усі 53 земельні ділянки, які є предметом позову у цій справі, розташовані в адміністративних межах Коростенської міської територіальної громади, 2) набуття права власності Скаржником на спірні земельні ділянки є правомірним.

З відповідними обставинами Скаржник пов`язує неправильне застосування судами статті 4 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 462/5804/16-ц та від 08.07.2020 у справі № 462/5536/16-ц при оцінці порушення прав органу місцевого самоврядування у зв`язку з набуттям Відповідачем спірних земельних ділянок у власність.

- незастосування статті 8 Закону України "Про підприємництво", з врахування висновку щодо застосування даної норми, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 906/620/19 та незастосування статті 346 Цивільного кодексу України, статті 140 Земельного кодексу України, а також висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.12.2019 у справі № 917/258/19 та від 23.01.2020 у справі № 921/75/19 - при аналізі правових підстав припинення права власності на землю.

5.78. З приводу викладеного слід зазначити таке.

5.79. Як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 21 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

5.80. Отже, земельні ділянки колективних сільськогосподарських підприємств у випадку припинення колективного сільськогосподарського підприємства вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, та підлягають державній реєстрації за територіальними громадами на праві комунальної власності на підставі Закону України № 2498-VIII від 10.07.2018 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні".

5.81. Законодавство України, чинне на момент реєстрації Відповідачем за собою спірних земельних ділянок і на даний час, не передбачає можливості набуття права приватної власності на земельні ділянки, право колективної власності на які припинено, поза встановленим законодавством порядком.

5.82. Оскільки ПОСП "Зоря" не доведено статусу правонаступника КСП "Зоря" набуття ним права власності на спірні земельні ділянки, як правонаступника даної юридичної особи, які належали останній на праві колективної власності є неправомірним.

5.83. Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

5.84. Як передбачено статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

5.85. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначене також відображено у приписах частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України.

5.86. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11 .09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 29.06.2021 у справі № 916/964/19, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20).

5.87. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

5.88. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

5.89. Зазначене відповідає позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, на які посилається Скаржник.

5.90. Відповідно до частин другої, третьої статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

5.91. Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

5.92. Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

5.93. Заперечуючи належність спірних земельних ділянок Коростенській міській територіальній громаді, Скаржник зазначає, що у межах цієї справи судами не встановлено, що всі 53 земельні ділянки, які є предметом позову у справі № 906/243/24, розташовані в адміністративних межах вказаної територіальної громади.

5.94. Однак, як убачається з матеріалів справи, суди першої та апеляційної інстанцій, надавши оцінку сукупності доказів, у тому числі матеріалам інвентаризації земель та іншим документам, що містять відомості про місце розташування спірних ділянок, встановили, що зазначені земельні ділянки знаходяться в межах адміністративної території Коростенської міської територіальної громади, а відтак належать до земель, розпорядження якими здійснює відповідна Рада.

5.95. Скаржник, подаючи касаційну скаргу, не навів доводів про неналежну оцінку судами доказів щодо місця розташування земель або про залишення поза увагою доказів, які спростовують цей висновок. Таким чином, межі касаційного перегляду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права при встановленні відповідної обставини.

5.96. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо територіального розташування спірних земельних ділянок у межах Коростенської міської територіальної громади, що, своєю чергою, кореспондується з набуттям відповідною територіальною громадою прав на такі земельні ділянки як на об`єкт комунальної власності.

5.97. Вказане свідчить й про необґрунтованість аргументів Скаржник щодо неправильного застосування судами статті 4 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 462/5804/16-ц та від 08.07.2020 у справі № 462/5536/16-ц при оцінці порушення прав органу місцевого самоврядування у зв`язку з набуттям Відповідачем спірних земельних ділянок у власність.

5.98. Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3).

5.99. Суд зазначає, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 907/452/20, від 05.09.2023 у справі № 910/2722/22, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22, від 27.06.2023 у справі № 916/2851/17.

5.100. Отже, з урахуванням положень статті 387 Цивільного кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22.

5.101. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 915/690/19, від 09.02.2023 у справі № 904/4140/21, від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, від 25.07.2023 у справі № 917/1058/22.

5.102. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 910/9990/21, від 30.08.2023 у справі № 909/171/21, від 30.11.2022 у справі № 906/779/21.

5.103. Ураховуючи, що ПОСП "Зоря" не могло набути право власності на землі КСП "Зоря", які належали останньому на підставі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЖТ-15-27-000001 від 27.12.1995, у зв`язку з чим реєстрація права власності за ПОСП "Зоря" відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, що призвело до фактичного вибуття спірних земельних ділянок з володіння Стремигодської сільської ради, правонаступником якої є Рада, поза її волею, суди дійшли правомірного висновку про наявність підстав для витребування майна на користь Ради в порядку статті 387 Цивільного кодексу України.

5.104. Вказане свідчить про обрання Прокурором належного способу захисту відповідно до змісту статті 16 Цивільного кодексу України.

5.105. Суд не погоджується з доводами Скаржника щодо неправомірності висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для витребування у нього спірних земельних ділянок, які, на його думку, ґрунтуються на помилковому незастосуванні статті 8 Закону України "Про підприємництво" та правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 15.11.2021 у справі №906/620/19.

У зазначеній постанові Верховний Суд, аналізуючи зміст статті 8 вказаного Закону, дійшов висновку, що зміна організаційно-правової форми суб`єкта господарювання або його реорганізація сама по собі не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. При цьому наведений висновок стосувався правової ситуації, в якій не оспорювався факт правонаступництва і досліджувалось питання щодо збереження права користування земельною ділянкою за новоствореною юридичною особою.

Натомість у межах цієї справи предмет спору стосується не питання збереження права користування земельною ділянкою за новоствореним суб`єктом, як належним правонаступником, а витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння у зв`язку з відсутністю правонаступництва між Відповідачем та КСП "Зоря". Тобто йдеться про оспорення самого факту набуття права власності на земельні ділянки особою, яка посилається на своє правонаступництво.

Таким чином, висновок Верховного Суду, сформульований у справі № 906/620/19, зроблено за відмінних фактичних обставин, що не є тотожними до тих, які розглядаються у цій справі, а відтак не є релевантним до правовідносин, які є предметом перегляду у цій справі.

5.106. Необґрунтованими є також аргументи Скаржника щодо неправомірного незастосування судами частини першої статті 346 Цивільного кодексу України, статті 140 Земельного кодексу України, а також правових висновків, сформульованих Верховним Судом у постановах від 17.12.2019 у справі №917/258/19 та від 23.01.2020 у справі №921/75/19, які стосуються тлумачення зазначених норм у контексті припинення права власності на земельну ділянку.

Суд звертає увагу, що частина перша статті 346 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави припинення права власності, а стаття 140 Земельного кодексу України, містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку.

Зміст наведених норм свідчить, що вони регулюють припинення речових прав у зв`язку з виникненням певних юридичних фактів, які безпосередньо змінюють правовий статус майна або його суб`єкта.

Однак спір у цій справі не стосується правомірності припинення права власності внаслідок настання таких підстав. Предмет спору є вимога власника про витребування земельних ділянок, які, за його твердженням, перебувають у незаконному володінні іншої особи. Такі правовідносини мають іншу правову природу та підлягають регулюванню нормами глави 29 Цивільного кодексу України, зокрема статтею 387, яка встановлює порядок захисту права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ураховуючи наведене, положення статей 346 Цивільного кодексу України та 140 Земельного кодексу України не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки не регулюють спірних правовідносин і не можуть бути правовою підставою для вирішення вимог про витребування майна.

5.107. Наведеним підтверджується необґрунтованість аргументів Скаржника, заявлених в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо застосування статей 256, 261 Цивільного кодексу України у спорі про витребування земельної ділянки від особи, яка незаконно набула право власності як правонаступник колективного сільськогосподарського підприємства.

5.108. За результатами апеляційного перегляду Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про дотримання Прокурором строку позовної давності для звернення з відповідним позовом, зазначивши, що державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки за Відповідачем здійснена 27.05.2021 та 12.07.2021, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого, а відтак порушення прав територіальної громади в особі Ради підлягає обчисленню саме з відповідних дат реєстрації.

5.109. Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили заяву ПОСП "Зоря" про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що, на його думку, спричинило неправильне застосування положень статей 256, 261 Цивільного кодексу України. Водночас, як зазначає Скаржник, суди не врахували правові Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15, а також у постановах Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 369/3722/22, від 20.06.2023 у справі № 922/243/22, від 06.06.2023 у справі № 922/3120/19, від 09.10.2024 у справі № 201/9336/22

5.110. З приводу наведеного слід зазначити таке.

5.111. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.112. Згідно з положеннями наведеної норми у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатись про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

5.113. За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.114. Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

5.115. У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 922/3120/19 наголошено, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

5.116. При цьому перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду. Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 908/1409/17, від 22.05.2018 у справі № 922/1084/17, від 24.01.2018 у справі № 914/801/17, від 19.06.2018 у справі № 922/2756/17 та постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 23.12.2014 у справі № 3-194гс14, від 23.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15, на яку посилається Скаржник.

5.117. У постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 369/3722/22, на яку звертає увагу Скаржник, визначено, що момент коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або прокурор суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами.

5.118. Відповідно до постанови Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 922/243/22 для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

5.119. Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 у справі № 922/3120/19, на яку звертає увагу Відповідач, зауважив, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

5.120. У постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 201/9336/22 колегія суддів зазначила, що судам слід звертати увагу на "штучно" створені підстави та з`ясовувати, що перешкоджало здійснити перевірку раніше, аби "штучно" не створити умови для доводів, що позовна давність не пропущена. Власник зобов`язаний опікуватися захистом своїх прав своєчасно.

5.121. На думку ПОСП "Зоря", початок перебігу строку позовної давності у даній справі слід обчислювати з моменту прийняття розпорядження голови Коростенської районної державної адміністрації від 31.08.2004 № 273. Відповідач вважає, що саме з цієї дати держава в особі уповноважених органів дізналася або могла дізнатися про порушення права на спірну земельну ділянку, а відтак строк позовної давності мав би сплинути 31.08.2007.

5.122. Однак суд зазначає, що така позиція є помилковою та не узгоджується з фактичними обставинами справи і чинним правовим регулюванням.

5.123. Як убачається з розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 711-р, адміністративним центром Коростенської міської територіальної громади визначено м. Коростень, а до її складу увійшли, зокрема, території Стремигородської сільської ради, на яких розташовані спірні земельні ділянки. У зв`язку з цим, саме за Коростенською міською радою, як органом місцевого самоврядування відповідної територіальної громади, закріплено правовий статус розпорядника земель комунальної власності.

5.124. Відповідно до пункту 21 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, внесеного Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII, з 01.01.2019 землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.

5.125. Матеріали справи свідчать, що державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки за Відповідачем здійснена 27.05.2021 та 12.07.2021.

5.126. За встановлених у справі обставин відсутні докази, які б свідчили про обізнаність Ради щодо факту набуття Відповідачем права власності на спірні земельні ділянки до моменту державної реєстрації такого права. Натомість саме державна реєстрація, здійснена 27.05.2021 та 12.07.2021, є юридичним фактом, що підтвердив виникнення у Відповідача речового права та забезпечив визначеність у питанні титулу на спірне майно.

З огляду на це та доступність інформації, що міститься у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Суд погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, що з моменту внесення відповідних записів у Позивача виникла об`єктивна можливість встановити зміну суб`єкта права власності. Саме з цієї дати Позивач міг дізнатися про обставини, які, на його переконання, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів, та, відповідно, реалізувати право на судовий захист.

Отже, за обставин спору момент державної реєстрації права власності за Відповідачем є початковим для обчислення строку звернення до суду, оскільки саме з цієї дати у Позивача виникли передбачені законом передумови для вжиття заходів захисту.

5.127. Оскільки Прокурором позов подано 04.03.2024 суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності не пропущений.

5.128. Зважаючи на це, судом апеляційної інстанції підставно зазначено, що відсутність розгляду судом першої інстанції усної заяви представника Відповідача про застосування строків позовної даності, не призвело до ухвалення незаконного рішення.

5.129. Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи Скаржника, викладені в межах пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Стосовно дотримання принципу заборони суперечливої поведінки, належного урядування, загальних принципів міжнародного права при витребуванні земельної ділянки від особи, яка незаконно набула право власності як правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства.

5.130. Звертаючись із касаційною скаргою, ПОСП "Зоря" стверджує, що судами попередніх інстанцій не було повною мірою надано оцінки його запереченням проти задоволення позовних вимог, зокрема щодо правових наслідків попередньої державної реєстрації за ним права приватної власності на спірні земельні ділянки. На думку Скаржника, така реєстрація підтверджувала визнання з боку держави законності набуття права власності, а подальше звернення з позовом до суду нібито суперечить принципу послідовності поведінки державного органу та порушує засаду заборони суперечливої поведінки.

У зв`язку з чим ПОСП "Зоря" вказує на неправильне застосування судами статей 3, 13 Цивільного кодексу України, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16, від 14.12.2022 у справі № 126/2200/20, від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19, від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17, від 09.10.2024 у справі № 201/9336/22 у частині наявності підстав для захисту порушеного права за умови підтвердження такого права державною реєстрацією. Скаржник зазначає, що вказані рішення стосуються питань реалізації добросовісності як принципу цивільного законодавства, недопустимості зміни позиції особою, яка раніше своєю поведінкою сприяла виникненню легітимних очікувань в іншої сторони, а також захисту порушеного права за наявності підтвердження такого права державною реєстрацією.

Разом із цим, Скаржник також наголошує на тому, що судами попередніх інстанцій не було належним чином враховано положення статті 41 Конституції України, а також статей 316, 317, 319 та 321 Цивільного кодексу України, які гарантують право особи на мирне володіння майном, його використання та розпорядження на власний розсуд. На переконання Скаржника, порушення цих норм мало місце внаслідок непропорційного втручання держави у його майнову сферу. На підтвердження своєї позиції ПОСП "Зоря" посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21.

Скаржник стверджує, що особа не може нести негативні наслідки дій державних органів, якщо саме ці органи в процесі реалізації своїх повноважень допустили порушення. У зв`язку з цим, вимога держави про повернення майна, набутого за її ж участі та за умов дотримання публічної процедури, є, на його думку, несправедливою і такою, що суперечить принципу правової визначеності та належного урядування.

На думку ПОСП "Зоря", майно, яке воно набуло у власність за участю державних органів, зареєстрував у встановленому порядку та яким володів відкрито з 2000 року, не може бути витребувано без порушення його права на мирне володіння.

5.131. Стосовно наведеного Суд зазначає таке.

5.132. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц).

5.133. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).

5.134. Проте, як вбачається з обставин справи, ані Прокурором, ані Позивачами у даній справі не було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на спірні земельні ділянки за ПОСП "Зоря" на підставі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЖТ-15-27-000001 від 27.12.1995.

5.135. Відповідне, своєю чергою, свідчить про відсутність правових підстав для застосування до правовідносин у цій справі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка ґрунтується на принципі добросовісності та може застосовуватися лише за умови підтвердженої послідовної поведінки сторони, що породила у іншої сторони легітимні очікування.

5.136. Відтак, суди правомірно зазначили, що у цій справі відсутні обставини, які б свідчили про порушення принципу добросовісності або несумісність поведінки Прокурора та Позивачів з раніше виявленою волею, а тому посилання Скаржника на неправильне застосування судами статей 3 та 13 Цивільного кодексу України, а також на відповідну судову практику, є необґрунтованими та не підлягають врахуванню при перегляді судових рішень.

5.137. Щодо дотримання принципу належного урядування, та загальних принципів міжнародного права в контексті задоволення позову Суд враховує таке.

5.138. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція)).

5.139. У практиці Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

5.140. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

5.141. Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

5.142. У рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

5.143. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, на яку посилається Скаржник, наголошено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

5.144. У рішенні ЄСПЛ у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

5.145. Тобто, виправлення державної помилки дійсно не повинно призводити до непропорційного втручання у права приватної особи, оскільки це суперечить не лише внутрішньому законодавству, а й загальним засадам міжнародного права, які вимагають дотримання балансу між приватними і публічними інтересами.

5.146. Разом із тим, Суд звертає увагу на те, що особа не може посилатися на принцип належного урядування як на гарантію захисту своїх інтересів у випадку, коли її власні дії були спрямовані на введення органу публічної влади в оману, зокрема шляхом подання документів, які не підтверджували наявності чи виникнення в неї права власності на спірне майно.

Застосування принципу належного урядування передбачає саме добросовісну, правомірну поведінку суб`єкта, який на нього посилається. Цей підхід не може бути використаний для легітимації первісно неправомірного набуття права.

При цьому зміна засновників чи керівного складу відповідного підприємства, навіть якщо вона відбулася після здійснення реєстраційних дій, не усуває обставини неналежної реєстрації права власності. Юридичне значення має не суб`єктний склад власників підприємства, а сам характер документів, на підставі яких відбулася первісна реєстрація права. Якщо ці документи з самого початку не підтверджували правомірного набуття права власності, сама по собі зміна учасників або керівника такої особи не може виправдати порушення чи надати правомірності таким діям.

5.147. Як установлено вище, Відповідач не набув права власності на спірні земельні ділянки у спосіб, визначений законом, та з дотриманням вимог, які регулюють перехід прав на землі колективної власності. Відсутність статусу правонаступника КСП "Зоря" та належного правового титулу, зокрема рішень уповноважених органів, що посвідчують передачу права власності, виключає можливість визнання такого набуття як правомірного у розумінні законодавства України.

5.148. У такий спосіб відсутність передумови для висновку про добросовісність набуття права або про наявність у Відповідача правомірних очікувань, що підлягають захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

5.149. У зв`язку з цим втручання у володіння Відповідача не може вважатися непропорційним, оскільки не йдеться про позбавлення належним чином набутого майна, а про усунення наслідків неправомірного набуття права, яке не ґрунтується на волі первісного власника (КСП "Зоря") і не підтверджується жодним легітимним правовим титулом.

5.150. Таким чином, позовні вимоги, спрямовані на повернення земельних ділянок, які набули статусу комунальної власності, задоволено судами попередніх інстанцій з дотриманням принципу належного урядування, вимог національного законодавства та загальновизнаних принципів міжнародного права, включаючи забезпечення публічного інтересу, пропорційність втручання у право та захист добросовісного правовласника.

5.151. У цій справі судами встановлено, що реєстрація права власності за ПОСП "Зоря" не ґрунтувалась на належних правовстановлюючих документах, не була здійснена у порядку, визначеному законом, а отже, така особа не могла добросовісно очікувати незмінності свого правового становища. Відповідно, відсутні підстави вважати, що застосування позову про витребування майна порушує принцип пропорційності чи суперечить стандартам належного урядування.

5.152. Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували межі допустимого втручання у право власності, забезпечивши баланс між публічним інтересом і захистом прав приватної особи, а тому відсутні підстави для висновку про порушення принципу належного урядування або загальних принципів міжнародного права.

5.153. Зважаючи на це Суд не вбачає підстав для висновку про порушення права відповідача на мирне володіння майном або інших конвенційних гарантій у цій справі.

5.154. Наведеним підтверджується необґрунтованість аргументів Скаржника, заявлених в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо інших аргументів Скаржника.

5.155. У межах касаційного перегляду Відповідач також посилається на помилкове незастосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема статей 7, 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації, які підлягають застосуванню при оцінці правомірності розпорядження голови Коростенської районної державної адміністрації від 26.09.2003 № 329 та розпорядження від 31.08.2004 № 273.

5.156. Разом із тим, Суд зазначає, що правомірність зазначених актів не становить самостійного предмета спору в цій справі та не входить до меж предмета доказування.

5.157. Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги в цій частині не мають визначального значення для правильного вирішення спору по суті та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості позовних вимог, а відтак не можуть бути враховані судом касаційної інстанції при перегляді судових рішень., а тому не підлягають врахуванню судом касаційної інстанції при перегляді судових рішень.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Зоря" залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 та рішення Господарського суду Житомирської області від 31.07.2024 у справі № 906/243/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко