РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2025Справа № 910/1424/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» (вул.Гагаріна, буд.39, м.Рівне, Рівненська обл., 33003; ідентифікаційний код 38949541)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Сейко» (вул.Здановської Юлії, буд.58, кв.122, м.Київ, 03189; ідентифікаційний код 39661763)

про стягнення 31 757,96 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Сейко» про стягнення 31 677,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг за договорами-заявками № 12112024-1, № 12112024-2 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 12.11.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення недоліків.

13.02.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої виявлені судом недоліки позовної заяви усунуто. Зокрема позивач змінив ціну позову та просить суд стягнути з відповідача на свою користь 31 757,96 грн, з яких 31 140,00 грн заборгованості, 182,00 грн 3% річних та 435,96 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

На виконання частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якою передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу, вказану ухвалу було надіслано судом до електронних кабінетів учасників справи, та отримано ними, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

Оскільки відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом та у встановлений строк не подав до суду відзив на позовну заяву, враховуючи, що матеріали справи мітять достатньо доказів для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Сейко» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» (перевізник) було укладено договори-заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 12112024-1 та № 12112024-2 (далі разом - Договори-заявки), у яких сторони узгодили перевезення вантажу - зерновідходи (насипом) за маршрутом: смт.Попільня, Житомирська обл. (адреса завантаження) - с.Пониковиця, Львівська обл. (адреса розвантаження); дата завантаження: 12.11.2024; сума і форма оплати: 1 000,00 грн з ПДВ за тону.

У пунктах 4 Договорів-заявок сторони домовились про оплату 50% після вивантаження та 50% після отримання оригіналів документів та реєстрації ПДВ.

Відповідно до товарно-транспортних накладних № 12/11 від 12.11.2024, 12/11-2 від 12.11.2024 замовник як вантажовідправник здав, а визначений ним вантажоодержувач отримав товар масою 16 140 т та 19 000 т відповідно.

Наступного дня позивач склав акти надання послуг № 4196 від 13.11.2024 на суму 16 140,00 грн, № 4197 від 13.11.2024 на суму 19 000,00 грн, виставив відповідачу рахунки на оплату наданих послуг № 4039 від 13.11.2024 на суму 16 140,00 грн, № 4040 від 13.11.2024 на суму 19 000,00 грн та склав і зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 53 від 13.11.2024, № 54 від 13.11.2024.

Платіжними дорученнями №22 від 29.01.2025 на суму 1 000,00 грн, № 30 від 30.01.2025 на суму 1 000,00 грн, № 33 від 31.01.2025 на суму 1 000,00 грн, № 40 від 03.02.2025 на суму 1 000,00 грн відповідач частково оплатив надані послуги.

З огляду на те, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем за надані послуги, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 31 140,00 грн заборгованості, 182,00 грн 3% річних та 435,96 грн інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладені між сторонами Договори-заявки, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договорами перевезення, які підпадають під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України та Глави 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (частина 1 статті 909 Цивільного кодексу України).

Аналогічне визначення договору перевезення викладено в частині 1 статті 307 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 3 статті 909 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За визначенням, наведеним у абзаці двадцять сьомому глави 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 Правил товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до Правил, є основним документом на перевезення вантажів.

За приписами пунктів 11.3, 11.4, 11.5 Правил товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники. У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається перевізнику.

Пунктами 13.1, 13.2 Правил передбачено, що перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною. Здача вантажів вантажоодержувачу у пункті призначення по масі і кількості місць провадиться у порядку і способом, за якими вантажі були прийняті від вантажовідправника (зважуванням на вагах, обмірюванням, підрахунком місць та ін.).

Судом встановлено, що за товарно-транспортними накладними № 12/11 від 12.11.2024, № 12/11-2 від 12.11.2024 відповідач здав позивачу, а позивач доставив ввірений йому вантаж масою 16 140 т, 19 000 т відповідно вантажоодержувачу.

Плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов`язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства (частина 1 статті 311 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктами 14.1, 14.4 Правил форма і порядок розрахунків, а також випадки зміни розміру оплати за перевезення вантажів і надання інших послуг, пов`язаних з цим, визначаються перевізником з вантажовідправником або вантажоодержувачем - замовником при укладенні ними договору на перевезення вантажів. Остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який має бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень з доданням товарно-транспортних накладних. Рахунок за виконані перевезення виписується на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних накладних.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З урахуванням погодженого сторонами у пунктах 4 Договорів-заявок порядку розрахунків, зобов`язання відповідача щодо оплати наданих послуг мало бути виконане у два етапи:

- 50% вартості після вивантаження;

- 50% після отримання оригіналів документів та реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Приймаючи до уваги умови укладених сторонами Договорів-заявок, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що платіжними дорученнями №22 від 29.01.2025 на суму 1 000,00 грн, № 30 від 30.01.2025 на суму 1 000,00 грн, № 33 від 31.01.2025 на суму 1 000,00 грн, № 40 від 03.02.2025 на суму 1 000,00 грн відповідач частково оплатив надані послуги.

Враховуючи викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договорами-заявками підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 31 140,00 грн визнається судом обґрунтованою.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 182,00 грн 3% річних та 435,96 грн інфляційних втрат.

Як встановлено частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахований позивачем розмір 3% річних - 182,00 грн, за період з 25.11.2024 по 04.02.2025 із суми боргу 31 140,00 грн, та розмір інфляційних втрат, виходячи із суми боргу 31 140,00 грн з урахуванням індексу інфляції в грудні 2024 року, в розмірі 435,96 грн не перевищують розміру, розрахованого судом, у зв`язку з чим у цій частині позов підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають заборгованість в розмірі 31 140,00 грн, 3% річних в розмірі 182,00 грн та інфляційні втрати в розмірі 435,96 грн.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Сейко» (вул.Здановської Юлії, буд.58, кв.122, м.Київ, 03189; ідентифікаційний код 39661763) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МВ-Трансбуд» (вул.Гагаріна, буд.39, м.Рівне, Рівненська обл., 33003; ідентифікаційний код 38949541) заборгованість в розмірі 31 140 (тридцять одна тисяча сто сорок) грн 00 коп., 3% річних в розмірі 182 (сто вісімдесят дві) грн 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 435 (чотириста тридцять п`ять) грн 96 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.04.2025.

Суддя Т.П. Капцова