ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"08" квітня 2025 р. Справа№911/1814/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

представники учасників справи у судове засідання призначене на 08.04.2025 не зв`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства «Рікс-Агро»

на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024

у справі №911/1814/24 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом Фермерського господарства «Рікс-Агро»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп»

про стягнення 1 138 732,66 грн

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство «Рікс-Агро» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» (далі за текстом - відповідач) про стягнення 250 000, 00 грн попередньої оплати за Договором поставки №13-Т/23 від 13.03.2023 (далі за текстом - Договір), неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення у розмірі 832 030, 67 грн, 30 937, 02 грн інфляційних нарахувань та 25 937, 02 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов Договору в частині поставки товару у визначені умовами Договору строки. Крім того, позивач нарахував відповідачу 30 937, 02 грн інфляційних нарахувань та 25 937, 02 грн 3% річних за період з 12.04.2023 по 09.07.2024 відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), а також пеню у розмірі 832 030, 64 грн за період з 12.04.2023 по 09.07.2024.

Господарський суд Київської області рішенням від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 позов Фермерського господарства «Рікс-Агро» задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» на користь Фермерського господарства «Рікс-Агро» 250 000,00 грн боргу, 7 954,73 грн 3% річних, 3 233,06 грн інфляційних втрат, 3 134,25 грн судового збору та 5 252,28 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що кошти у розмірі 250 000, 00 грн підлягають поверненню позивачу, оскільки відповідач, отримавши від позивача вимогу про повернення суми попередньої оплати, погодився за нею та частково повернув суму попередньої оплати, а залишок боргу, що утворився у розмірі 250 000 грн відповідач визнав, пояснюючи часткове повернення об`єктивними обставинами та проти задоволення позовних вимог в цій частині не заперечував.

Крім того, суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок стягуваних сум у визначений судом період з 04.08.2023 по 09.07.2024, дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 7 954,73 грн - 3% річних та 3 233,06 грн - інфляційні втрати.

Також судом першої інстанції встановлено, що невиконання відповідачем обов`язку поставити товар до 12.04.2023 обумовлено невиконанням позивачем його власних зобов`язань згідно п. 4.2. Договору (щодо повної оплати товару), що унеможливлює зробити висновки про прострочення відповідачем поставки товару та вчинення ним господарського правопорушення, яке могло б бути підставою для застосування до відповідача господарських санкцій, зокрема у вигляді сплати неустойки у заявленому позивачем розмірі. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення згідно пункту 11.2 договору за прострочення поставки товару у розмірі 832 030,67 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фермерське господарство «Рікс-Агро» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та поновити Фермерському господарству «Рікс-Агро» строк для подання апеляційної скарги; скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення згідно пункту 11.2 договору в розмірі 832 030,67 грн; ухвалити нове рішення у справі №911/1814/24 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення (згідно пункту 11.2 договору) в розмірі 832 030,67 грн, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на помилкові висновки суду першої інстанції, оскільки, на думку позивача, суд першої інстанції не звернув належної уваги на обов`язок відповідача повідомити про дату поставки товару за Договором, що призвело до передчасних висновків щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення заявлено суми неустойки.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 апеляційну скаргу Фермерського господарства «Рікс-Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.01.2025 витребував з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1814/24. Відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Рікс-Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24.

Матеріали справи №911/1814/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 19.02.2025.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 24.02.2025 апеляційну скаргу Фермерського господарства «Рікс-Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надавши суду апеляційної інстанції докази доплати судового збору в розмірі 2 995, 31 грн за подання апеляційної скарги.

Скаржник у встановлений строк усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідного клопотання.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.03.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Рікс-Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24; справу призначив до розгляду у судовому засіданні на 08.04.2025 о 12 год. 15 хв.

04.04.2025 позивачем сформовано та подано до Північного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" заяву про розгляд справи без участі позивача.

Відповідно до частини 3 статті 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач своїх представників, чи особисто, в судове засідання не направив, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали суду про відкриття апеляційного провадження у даній справі до його електронного кабінету.

Відповідно до пункту 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Частиною 1 статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції здійснює апеляційний перегляд в частині доводів та вимог апеляційної скарги позивача щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення у розмірі 832 030, 67 грн.

Як вбачається з матеріалами даної справи, судом першої інстанції встановлено, що між позивачем (Покупцем) та відповідачем (Постачальником) укладено Договір №13-Т/23, який містить наступні умови:

- продавець (відповідач) взяв на себе зобов`язання поставити та передати у власність покупця (позивача), Зернову сівалку Junkkari М 300 Plus, нова, р.в. - 2023 (надалі - товар), а покупець зобов`язався сплатити за нього відповідну передоплату та прийняти товар відповідно до умов договору (пункт 1.1.);

- право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту передачі товару за актом приймання-передачі та видатковою накладною. Документом який є підставою для передачі товару у власність є видаткова накладна та акт прийому-передачі, які підписують продавець та покупець після повного виконання умов п. 3.2.1 та п. 4.1. Договору (пункт 3.1.);

- акт прийому-передачі та видаткова накладна оформляються лише після отримання продавцем гарантійного листа банку про фінансування товару (пункт 3.2.1.);

- продавець повідомляє покупцю про день та час поставки товару (за допомогою електронної пошти, факсимільного зв`язку, тощо). При умові виконання розділу 4 цього Договору продавець передає покупцю товар не пізніше 12 квітня 2023 року (пункт 3.3.);

- покупець зобов`язується сплатити 30% від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти розраховану відповідно до умов п. 2.2 даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в строк до 14 березня 2023 (пункт 4.1.);

- покупець зобов`язується сплатити 70% від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти розраховану відповідно до умов п. 2.2 даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в строк до 12 квітня 2023 року (пункт 4.2. Договору);

- продовження строків платежів може бути здійснено лише на підставі додаткової угоди до Договору (пункт 4.5 Договору);

- за порушення продавцем взятих на себе зобов`язань щодо строків поставки товару (за затримку з передачею товару) Покупцю, останній сплачує неустойку на користь Покупця в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару/ частини товару за кожен день такого прострочення (пункт 11.2. Договору)

Позивач платіжними інструкціями від 27.03.2023 № 6 на суму 250 110, 00 грн та №7 на суму 500 220, 00 грн перерахував на користь відповідача у якості попередньої оплати у відповідності до вимог п. 4.1. договору 750 330 грн.

Як стверджує позивач, поставка товару мала відбутися у строк до 12.04.2023, проте відповідач у цей термін поставку товару не здійснив.

Позивач 27.07.2023 направив на адресу відповідача лист-вимогу за вих. № 2 з проханням повернути передоплату в сумі 750 330 грн.

Як зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, позивач фактично відмовився в односторонньому порядку від подальшого виконання зобов`язань за договором.

Листом від 01.08.2023 відповідач погодився на повернення передоплати та гарантував позивачу її повернення у наступні строки: 1) 200000 гривень - до 11.08.2023; 2) 200000 гривень - до 18.08.2023; 3) 200000 гривень - до 25.08.2023; 4) 150330 гривень - до 01.09.2023.

Платіжними інструкціями №2 від 14.08.2023 на суму 50 000,00 грн, №3 від 18.08.2023 на суму 150 000,00 грн, №6 від 25.08.2023 на суму 100 000,00 грн, №11 від 08.09.2023 на суму 10 000,00 грн, №12 від 13.09.2023 на суму 20 000,00 грн, №14 від 15.09.2023 на суму 10 000,00 грн, №16 від 15.09.2023 на суму 20 000,00 грн, №20 від 29.09.2023 на суму 50 000,00 грн, №23 від 30.10.2023 на суму 30 000,00 грн, №33 від 03.11.2023 на суму 30 000,00 грн, № 51 від 28.11.2023 на суму 10 000,00 грн, №82 від 25.12.2023 на суму 10 000,00 грн, № 32 від 15.02.2024 на суму 10 330,00 грн, відповідач повернув на користь позивача 500 330 грн. Тобто залишок не повернутої частини суми попередньої оплати становив 250 000 грн.

Спір виник через неналежне виконання відповідачем умов Договору щодо поставки товару, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму попередньої оплати та нараховані 3% річних, інфляційні втрати та неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частинами 1, 2, 6 статті 265 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Статтею 689 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 693 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Отже, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За умовами пункту 3.3. Договору Продавець зобов`язаний передати Покупцю товар не пізніше 12.04.2023 при умові виконання розділу 4 Договору.

Пунктом 4.1 Договору, сторони погодили, що покупець зобов`язується сплатити 30% від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти розраховану відповідно до умов п. 2.2 даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в строк до 14.03.2023.

Покупець зобов`язується сплатити 70% від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти розраховану відповідно до умов п. 2.2 даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в строк до 12.04.2023 (пункт 4.2. Договору).

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц вказав, що якщо такі правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що умови договору не містять вказівки на те, що оплата 70% від загальної суми товару має бути здійснена позивачем після отримання від відповідача повідомлення про день та час поставки товару.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції в Договорі сторони чітко та однозначно домовились про те, що обов`язок відповідача з поставки товару за Договором у строк, визначений в Договорі - до 12.04.2023 виникає при умові виконання розділу 4 Договору.

Позивач доказів виконання умов пункту 4.2 Договору, щодо сплати 70% від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти розрахованої відповідно до умов п. 2.2 даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в строк до 12.04.2023, суду не надав, отже передбачені у Договорі строки поставки Товару не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, умов договору та приписів Закону, відповідач не вважається таким, що порушив взяті на себе зобов`язання щодо строків поставки товару (за затримку з передачею товару) Покупцю, оскільки позивач не вчинив дій, що встановлені умовами пункту 4.2. договору, внаслідок чого відповідач не повинен був виконувати свій обов`язок з поставки товару.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що саме покупець не дотримався строків внесення оплати, у зв`язку з чим обов`язок виконання поставки та передачі товару, який є предметом договору, у нього не настав.

А також, звернув увагу на те, що інші строки оплати (внесення повної оплати) сторони не погоджували.

Суд першої інстанції також обґрунтовано звернув увагу, на зміст п. 4.5. Договору, згідно якого випливає, що у разі якщо оплата у строк до 12.04.2023 проведена не буде, сторони мають узгодити новий термін оплати у спосіб підписання додаткової угоди, чого сторонами зроблено не було.

З урахуванням зазначеного відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення з нього неустойки на користь позивача у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день такого прострочення, оскільки позивач не оплатив повну вартість товару, який відповідач повинен був поставити за умовами договору після повної оплати, тобто виконання всіх умов розділу 4 Договору.

За встановлених у даній справі обставин, відповідач не допустив порушення умов Договору щодо строків поставки товару, тоді як позивач порушив умову Договору в частині здійснення повної оплати, строки якої були встановлені у пункті 4.2. Договору. Як наслідок, строки поставки товару, визначені у Договорі до 12.04.2023 внаслідок невиконання позивачем умов пункту 4.2 Договору, не застосовуються, а тому доводи позивача щодо порушення відповідачем строків поставки не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі "Салов проти України" від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі "Мала проти України", від 07 жовтня 2010 року у справі "Богатова проти України").

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції", від 07 березня 2006 року у справі "Донадзе проти Грузії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", від 23.06.1993 у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії").

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 в оскаржуваній частині прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Рікс-Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі №911/1814/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Фермерське господарство «Рікс-Агро».

4. Матеріали справи №911/1814/24 повернути до Господарського суду Київської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 14.04.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова