СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Харків Справа № 922/1933/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Березки О.М.

та представників учасників справи:

стягувач П.С. Ракітін (в режимі відеоконференції);

боржник О.Ю. Батракова;

приватний виконавець М.А. Корольов (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вх.№528Х/1-43) на ухвалу Господарського суду Харківськоїобласті від 13.02.2025 (суддя І.П. Жигалкін, ухвала складена та підписана 20.02.2025) у справі №922/1933/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", м. Харків

про стягнення 183 400 381,71 грн.

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", м. Київ

про зобов`язання вчинити дії

за участю приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 у справі №922/1933/22 у задоволенні скарги (вх.№26554 від 22.10.2024) Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №76284891 від 11.10.2024 відмовлено.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 у справі №922/1933/22 з моменту отримання повного тексту оскаржуваної ухвали суду; відкрити апеляційне провадження у справі; скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 у справі №922/1933/22 повністю і ухвалити нове рішення, яким визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо відкриття виконавчого провадження №76284891, визнати протиправними та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про відкриття виконавчого провадження №76284891 від 11.10.2024.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що приватний виконавець Корольов М.А. не має права здійснювати примусове виконання, оскільки такі дії віднесено до компетенції державної виконавчої служби. На думку боржника, у зв`язку з передачею в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі Національне агентство), корпоративних прав АТ «Харківгаз» в розмірі, що перевищує 25 відсотків його статутного капіталу, приватний виконавець не мав права здійснювати примусове виконання рішень, боржником за якими є АТ «Харківгаз» (відкривати виконавчі провадження і здійснювати будь - які виконавчі дії).

Зазначає, що за відсутності доданих стягувачем до заяви доказів знаходження майна боржника в межах виконавчого округу приватного виконавця, у виконавця відсутні були підстави приймати до виконання виконавчий документ за місцезнаходженням майна боржника.

06.03.2025 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №922/1933/22 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Плахов О.В., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 клопотання Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" про поновлення строку на подання апеляційної скарги задоволено, строк на подання апеляційної скарги поновлено. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вх.№528Х/1-43) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 у справі №922/1933/22. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/1933/22. Встановлено строк учасникам справи для подання відзивів на апеляційну скаргу протягом 10 днів (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на "02" квітня 2025 р. о 13:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Повідомлено, що неявка представників учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не перешкоджає розгляду справи.

12.03.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/1933/22.

20.03.2025 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (вх.№3589 від 20.03.2025) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

20.03.2025 від приватного виконавця Корольова М.А. (вх.№3595 від 20.03.2025) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. надійшла заява, в якій просить суд забезпечити проведення судових засідань у даній справі за його участю в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. (вх.№3753 від 24.03.2025).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 задоволено клопотання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про участь у режимі відеоконференції.

Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» надійшла заява, в якій просить суд забезпечити проведення судових засідань у даній справі за його участю в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. (вх.№3919 від 26.03.2025).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.03.2025 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про участь у режимі відеоконференції.

В судове засідання 02.04.2025 з`явились представники боржника, стягувача (в режимі відеоконференції) та приватний виконавець (в режимі відеоконференції).

Представник боржника підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник стягувача та приватний виконавець заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх в судовому засіданні представників стягувача, боржника та приватного виконавця, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, 25.10.2022 ТОВ "Оператор ГТС України" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просило стягнути з АТ "Харківгаз" грошові кошти у загальній сумі 183 400 381,71 грн, з яких: 139 081 876,70 грн - основна заборгованість, 13 063 614,76 грн - пеня, 27 674 665,63 грн - інфляційні втрати, 3 580 224,62 грн - три відсотки річних.

25.11.2022 АТ "Харківгаз" звернулося до Господарського суду Харківської області із зустрічною позовною заявою, в якій просило зобов`язати ТОВ "Оператор ГТС України" привести маржинальну ціну придбання та маржинальну ціну продажу в кожну газову добу червня 2021 року, вересня 2021 року, в яких фактично вчинилися балансуючи дії, у відповідність до вартості природного газу, проданого оператором газотранспортної системи внаслідок отримання послуг балансування.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.03.2024 в первісному позові та зустрічному позовах відмовлено повністю.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.07.2024, апеляційну скаргу ТОВ "Оператор ГТС України" задоволено, рішення Господарського суду Харківської області від 21.03.2024 скасовано та прийнято нове, яким позов ТОВ "Оператор ГТС України" задоволено повністю.

На виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 04 липня 2024 року у справі № 922/1933/22, яка набрала законної сили 04 липня 2024 року, Східний апеляційний господарський суд 23 вересня 2024 року видав відповідні накази.

Додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.07.2024 заяву ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" про ухвалення додаткового рішення у справі №922/1933/22 задоволено, присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" 868 350,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

На виконання додаткової постанови Східного апеляційного господарського суду від 23 липня 2024 року у справі №922/1933/22, яка набрала законної сили 23 липня 2024 року, Східний апеляційний господарський суд 23 вересня 2024 року видав відповідний наказ.

22 жовтня 2024 року АТ "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" звернувся до Господарського суду Харківської області зі скаргою (вх.№26554 від 22.10.2024) на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо відкриття виконавчого провадження №76284891, які на думку заявника є протиправними та незаконними, а отже підлягають скасуванню - постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. про відкриття виконавчого провадження №76284891 від 11.10.2024.

В обґрунтування скарги боржник посилається на протиправність дій приватного виконавця Корольова М.А. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76284891 в супереч нормам ст. 5 Закону України Про виконавче провадження, оскільки частка держави у статутному капіталі АТ "ОГС "Харківгаз" перевищує 25 відсотків, (керуючий рахунками в цінних паперах АРМА, управитель від АРМА АТ ДАТ Чорноморнафтогаз).

У якості доводів посилається на Постанову від 19 грудня 2024 року Верховного Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №903/62/23, де розглянуто касаційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 (у складі колегії суддів: Василишин А.Р. (головуючий), Маціщук А.В., Філіпова Т.Л.), якою було скасовано в частині ухвалу Господарського суду Волинської області від 24.07.2024 про часткове задоволення скарги на дії приватного виконавця за скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" про стягнення заборгованості.

Також, скаржник вважає, що дії приватного виконавця щодо прийняття до виконання вищевказаного наказу та відкриття на підставі нього виконавчого провадження № 76284891 вчинено з порушенням статті 24 Закону України Про виконавче провадження та норм Кодексу професійної етики приватних виконавців, а саме абзацу 3 статті 16, в якому передбачено, що приватний виконавець зобов`язаний утриматися від дій і прийомів, що мають ознаки недобросовісної конкуренції та порушення принципу територіальності, які проявляються шляхом відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження коштів на рахунках боржника, крім виконавчих документів щодо боржника-нерезидента України.

На думку скаржника порушення з боку приватного виконавця полягає в тому, що останній беручи до уваги вказані стягувачем щодо рахунків боржника в АБ БАНК КЛІРИНГОВИЙ ДІМ, АТ БАНК АЛЬЯНС, АТ ОЩАДБАНК, де потенційно можуть перебувати грошові кошти, приватний виконавець, виконавчим округом якого є місто Київ, відкрив відповідне виконавче провадження відносно АТ Харківгаз не звертаючи увагу на місцезнаходження зареєстровано в м. Харкові боржника, під видом критерію місцезнаходження майна боржника, а саме за місцезнаходженням грошових коштів на рахунку такого боржника.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов вказав, що накладення арешту на корпоративні права особи з їх наступною передачею в управління Національному агентству, не спричиняє припинення права власності на таке майно у його власника, а також виникнення відповідного права у Національного агентства. Суд вказав, що обмеження встановлені п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України Про виконавче провадження не поширюється на приватних виконавців у випадку управління Національним агентством відповідними корпоративними правами, оскільки у зв`язку з цим управління таким майном Національним агентством не призводить до виникнення або збільшення обсягу корпоративних прав держави у статутному капіталі юридичної особи корпоративні права відносно якої передані в управління Національному агентству або третій особі.

Крім того, суд зазначив, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, в тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах, що також зазначається в роз`ясненні Міністерства юстиції України №23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018, що також підтверджується практикою Верховного Суду.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, винесене за результатами розгляду скарги АТ Харківгаз про визнання неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76284891 від 11.10.2024.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 ГПК України).

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно із частиною 1 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом тощо.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 339 ГПК України передбачено, що судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. (стаття 339-1 ГПК України).

Враховуючи зміст наведених норм, розглядаючи скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця щодо їх (рішень, дій, бездіяльності) правомірності/неправомірності, суд має надати оцінку законності дій останнього, тобто встановити, чи було ним дотримано приписи законодавства, які регламентують його діяльність у спірних правовідносинах, та саме в залежності від вказаних обставин, дійти висновку про задоволення або відмову у задоволенні скарги.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 5 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету.

Тобто, з наведеного вбачається, що законом встановлено обмеження у здійсненні приватним виконавцем примусового виконання рішень стосовно тих аспектів, де частка держави у статутному капіталі перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів).

Пункт 6 ч. 1 ст. 4 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України Про виконавче провадження встановлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України Про виконавче провадження віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (а. 2 ч. 1 ст. 19 цього Закону).

Отже, законом передбачено, що стягувач має право на обрати орган який буде здійснювати примусове виконання (державна виконавча служба та приватний виконавець) з урахуванням встановлених законом обмежень.

Статтею 24 Закону України Про виконавче провадження визначено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. (ч. 2 зазначеної статті). Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій (ч. 3). Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що знаходяться на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (ч. 4).

Отже, з наведеної норми вбачається, що приватний виконавець в праві здійснювати виконавчі дії (відкрити виконавче провадження) за місцем знаходження майна боржника, тобто грошові кошти на рахунках у банках або інших фінансових установах.

Відповідно до ст. 25 ЗУ Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів визначає, що приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України Про виконавче провадження знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України (п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України Про виконавче провадження.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України. При цьому місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", до яких законодавець відносить: (1) місце проживання, перебування боржника фізичної особи, (2) місцезнаходження боржника - юридичної особи, (3) місцезнаходження майна боржника.

Зі змісту наведених норм закону, зокрема частин 1 та 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження та статті 25 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, слідує, що виконавець (державний / приватний) має право прийняти до виконання подані йому виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання у разі, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташоване: для державного виконавця у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби; для приватного виконавця - у межах виконавчого округу, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом норм чинного законодавства, що регулюють питання, пов`язані з виконанням судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, є підставою для початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення. Оригінал (дублікат) виконавчого документа подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця разом із заявою про примусове виконання рішення.

Вимоги до форми і змісту заяви про примусове виконання рішення визначені у частинах 2 4 статті 26 Закону України Про виконавче провадження, а також у пункті 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Відповідно до абзацу 30 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції (в редакції станом на момент звернення позивача до приватного виконавця з заявою про примусове виконання наказу Господарського суду Харківської області, виданого 24.09.2024) у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ/копія документа, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Передбачена цією нормою необхідність стягувача додати до заяви докази місцезнаходження майна боржника обумовлена необхідністю обґрунтування та доведення стягувачем виконавцю такого критерію як місцезнаходження майна боржника та лише в ракурсі того, що майно боржника знаходиться на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зазначена норма передбачає надання стягувачем лише доказів місцезнаходження майна боржника на цій території, а не доказів фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

При цьому, норма Інструкції (у разі, якщо стягувач в якості майна боржника зазначає грошові кошти) не може тлумачитися як така, що передбачає обов`язок стягувача додавати до заяви про примусове виконання рішення докази фактичної наявності грошових коштів на банківських рахунках боржника, оскільки у разі такого її тлумачення (застосування) ця норма суперечила б статті 60 та пункту 1 частини першої статті 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність", за змістом яких відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів є банківською таємницею, забезпечення збереження якої є обов`язком банку, зокрема шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю. Правовий аналіз наведених норм Закону України "Про банки і банківську діяльність" свідчить про те, що стягувач, який не входить до кола осіб, які мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю, та не є особою, якій відповідно до частини 1 статті 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк може розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, обмежений у можливостях надати органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю відомості про стан рахунків боржника у банках. Таке тлумачення цієї норми Інструкції також суперечить частині 1 статті 19 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, стягувач, звертаючись до виконавця із заявою про примусове виконання рішення має довести саме обставини знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати (додати до заяви) докази місцезнаходження майна боржника на цій території, а не докази фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

Так, у разі посилання стягувача на наявність у боржника грошових коштів на рахунках у банківських установах, стягувач, який обмежений в отриманні інформації, що є банківською таємницею, має надати наявні у нього докази існування таких рахунків боржника, докази, з яких йому стало відомо про такі існуючі рахунки боржника (ділова переписка, правочини, первинні, розрахункові документи тощо).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 13 Закону України Про виконавче провадження під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом пункту 21 частини 3 статті 18 Закону України Про виконавче провадження виконавець саме під час здійснення виконавчого провадження (тобто після його відкриття) має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника.

Згідно з частиною 2 статті 36 Закону України Про виконавче провадження розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

З правового аналізу вказаних норм Закону України Про виконавче провадження, зокрема, статей 13, 18, 26, 36, 48 Закону, слідує, що виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення під час здійснення виконавчого провадження, тобто після прийняття виконавчого документу до виконання та після відкриття виконавчого провадження. Перевірка майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника, здійснюється у вже відкритому виконавчому провадженні.

Чинне спеціальне законодавство, що визначає порядок пред`явлення виконавчих документів до виконання, порядок примусового виконання рішень, не містить прямої норми, яка б передбачала повноваження виконавця вчиняти на стадії вирішення питання про прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження дії, направлені на перевірку майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна.

З огляду на викладене, до прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження виконавець не має права вчиняти дії, направлені на перевірку майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника. На етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або повернення виконавчого документа у виконавця відсутній будь-який механізм, передбачений чинним законодавством, спрямований на перевірку відомостей щодо стану банківських рахунків боржника.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника виконавець має дослідити цей критерій не в ракурсі фактичного знаходження майна у його (зазначеному стягувачем) місцезнаходженні, а сааме, для встановлення обставини наявності майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, за формальними ознаками: по доданим стягувачем до заяви про примусове виконання рішення доказам місцезнаходження майна боржника на такій території.

Встановлення обставин фактичної наявності майна боржника у його місцезнаходженні (зазначеному стягувачем) (у тому числі і грошових коштів) відноситься до дій виконавця з розшуку майна боржника, які вчиняються у процесі здійснення виконавчого провадження після прийняття виконавчого документу до виконання та відкриття виконавчого провадження.

За результатом дослідження цих доказів виконавець приймає одне з рішень: про відкриття виконавчого провадження відповідно до статті 26 Закону України Про виконавче провадження або про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання відповідно до пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України Про виконавче провадження.

За відсутності доданих стягувачем до заяви доказів знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, у виконавця, який не має повноважень до відкриття виконавчого провадження вчиняти виконавчі дії, пов`язані з розшуком майна боржника, відсутні підстави приймати до виконання виконавчий документ за місцезнаходженням майна боржника.

Так, у виконавця є підстави для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника лише за наявності документального підтвердження відомостей про наявність такого майна у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зокрема, відомостей про відкриті на ім`я боржника рахунки в банках або інших фінансових установах, розташованих в межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби або у межах виконавчого округу приватного виконавця. Сама лише констатація стягувачем у заяві про примусове виконання рішення про наявність у боржника певних рахунків у банківських та / або фінансових установах, розташованих в межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або у межах виконавчого округу приватного виконавця, за відсутності доданих до заяви доказів у підтвердження цих обставин, не є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника.

У правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі №925/384/21, між іншим, зазначено на те, що суди при розгляді скарг на рішення, дії/бездіяльність виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з підстави порушення виконавцем територіальної юрисдикції (не за місцезнаходженням майна боржника) мають досліджувати обставини дотримання стягувачем вимог абзацу 11 (або 12, 28, у залежності від того, яка редакція Інструкції підлягає застосуванню) пункту 3 розділу ІІІ Інструкції щодо надання доказів місцезнаходження майна боржника у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Суди мають встановити, чи були додані стягувачем до заяви про примусове виконання рішення відповідні передбачені цією нормою докази існування у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, майна боржника, зокрема, рахунків боржника у банківських, фінансових установах, докази, з яких стягувачу стало відомо про таке майно (про існуючі рахунки боржника), та чи підтверджують ці докази обставини знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Схожий за змістом правовий висновок викладено і у постановах Верховного Суду від 22.06.2023 у справі №925/791/21, від 15.07.2021 року у справі №924/408/19, від 30.06.2021 року у справі №905/2190/14, від 25.06.2021 року у справі №905/2214-908/5, від 21.05.2021 року у справі №905/64/15.

Визначення місця вчинення приватним виконавцем виконавчих дій у вже відкритому виконавчому провадженні здійснюється відповідно до загальних норм, якими визначаються вимоги щодо місця вчинення відповідної виконавчої дії без обмеження дій приватного виконавця виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність (частина 6 статті 25 Закону та абзац 2 частини 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження").

Зі змісту наведеної норми частини 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" слідує, що якщо місце проживання, перебування боржника фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Як слідує із наявних у матеріалах справи документів, звертаючись до приватного виконавця стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" подало приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Корольову М.А. заяву про відкриття виконавчого провадження, до якої долучило докази наявності у боржника - АТ «Харківгаз» відкритих рахунків в АТ «Банк «Кліринговий Дім», місцезнаходження якого: м. Київ, вул. Борисоглібська, буд.5, літера А, АТ «БАНК АЛЬЯНС», місцезнаходження якого: 04053, м. Київ, вул.Січових Стрільців, буд.50) та АТ «ОЩАДБАНК», місцезнаходження якого: 01023, м.Київ, вул. Госпітальна, буд. 12Г, а також повідомило, що ця інформація стала відома йому з електронної системи Єдиний веб-портал використання публічних коштів, тому даний виконавчий документ, на думку стягувача, підлягає виконанню за місцем знаходження майна (грошових коштів) боржника.

Грошові кошти в розумінні статті 190 ЦК України є майном.

11.10.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим Михайлом Андрійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №76284891.

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що стягувачем до заяви про відкриття виконавчого провадження було надано докази на підтвердження знаходження майна боржника (у даному випадку наявність відкритого банківського рахунку) у виконавчому окрузі міста Києва, відсутні порушення приватним виконавцем вимог щодо територіальності під час відкриття ним виконавчого провадження№76284891 від 11.10.2024 року, оскільки сама по собі наявність рахунку боржника в банківській установі, місцезнаходженням якої є місто Київ, є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження і при цьому, ключовим моментом у вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження є надання стягувачем доказів існування рахунків боржника, з яких йому стало відомо про такі існуючі рахунки боржника.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суд від 18.12.2023 року у справі №917/1285/21.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги боржника про те, що винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням норм ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження».

Боржник також посилається на те, що дії приватного виконавця Корольова М.А. стосовно винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76284891 суперечать нормам ст. 5 Закону України Про виконавче провадження.

Проте, колегія суддів вважає також помилковими такі доводи апелянта, з огляду на таке.

У пункті 2 частини 2 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету.

Таким чином, приватний виконавець не має права здійснювати примусове виконання рішень щодо боржників-юридичних осіб, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків.

Відповідно до Закону України Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів АРМА має право отримувати активи та має право передавати їх в управління.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, управління активами діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

А отже, АРМА прийнято саме в управління, а не, як помилково зазначає відповідач у справі, що АРМА набула права на цінні папери та права за цінними паперами.

Відповідно до частини 1 статті 1029 ЦК України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

За змістом частини 2 статті 96-1 ЦК України, корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

При цьому, із доданих до скарги документів, не слідує доказів наявності передачі права власності на цінні папери, що спростовує твердження відповідача про те, що у АТ "Харківгаз" наявна частка держави у статутному капіталі якого перевищує 25 відсотків, (керуючий рахунками в цінних паперах АРМА, управитель від АРМА АТ ДАТ "Чорноморнафтогаз").

Разом з тим, відповідно до пункту 6 частини 2 статті 9 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: центральний чи місцевий орган виконавчої влади, до сфери управління якого належить юридична особа публічного права або який здійснює функції з управління корпоративними правами держави у відповідній юридичній особі.

Підпунктом 7 пункту 3 Розділу 5 Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1657/5 від 10.06.2016 року визначено, що відомості про юридичну особу містять відомості про центральний чи місцевий орган виконавчої влади, до сфери управління якого належить державне підприємство, або частку держави у статутному капіталі юридичної особи, якщо ця частка становить не менше 25 відсотків.

Згідно з доданими витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", що містяться у відкритому доступі у полі Перелік засновників (учасників) юридичної особи зазначено: акціонери згідно до реєстру власників цінних паперів, громадяни України, розмір частки (учасника): 3640462,00.

Інформація про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи: відсутня фізична особа, яка володіє 25 відсотків статутного капіталу.

При цьому, у розділі "Центральний чи місцевий орган виконавчої влади, до сфери управління якого належить юридична особа публічного права або який здійснює функції з управління корпоративними правами держави у відповідній юридичній особі" - також відомості відсутні.

А отже, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань не міститься інформація про наявність у статутному капіталі АТ "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз", частки держави у статутному капіталі якого перевищує 25 відсотків.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10.07.2020 року у справі №913/398/16, де, між іншим, зазначено про правильність висновку щодо безпідставності ототожнення поняття "держава" та юридичну особу НАК "Нафтогаз України". Верховний суд дійшов висновку, що не держава володіє акціями АТ "Луганськгаз", а НАК "Нафтогаз України", як юридична особа, яка здійснює всі права та несе всі обов`язки акціонера. А тому, пославшись на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку та правомірно спростував доводи скаржника щодо наявності у його статутному фонді частки держави в розмірі, що перевищує 25 відсотків.

Матеріали справи не містять, належних, допустимих та достатніх доказів того, що в статутному капіталі скаржника (відповідача - боржника) наявна частка держави, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги боржника на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76284891 від 11.10.2024 року.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції не було застосовано висновки Верховного суду, викладені в Постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №922/331/23, Постанові Верховного суду у справі №922/1297/23 від 18.06.2024.

Однак, висновок суду першої інстанції про те, що управління корпоративними правами Національним агентством не призводить до виникнення або збільшення обсягу корпоративних прав держави у статутному капіталі юридичної особи корпоративні права відносно якої передані в управління Національному агентству або третій особі, жодним чином не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених постановах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення у справі "Фуклев проти України" від 07.06.2005).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії").

Оскільки п.1 ст.6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 Господарського процесуального України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 86 цього ж кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії приватного виконавця вчинені відповідно до вимог чинного законодавства та в межах повноважень.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" без задоволення, а ухвали Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 у справі №922/1933/22 без змін.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 271 п.1 ч.1 ст.ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вх.№528Х/1-43) залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 у справі №922/1933/22 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 10.04.2025.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов

Суддя М.М. Слободін