РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.04.2025Справа № 910/560/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Осьмаку Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН

ІНТЕРНЕШНЛ"

(79040, Львівська обл., м. Львів, вул. Авіаційна, буд. 7;

ідентифікаційний код: 32851616)

до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації

(119991, російська федерація, м. москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1;

ідентифікаційний код: 1318000)

про стягнення 47 439 200, 97 доларів США, що еквівалентно

2 005 060 524, 00 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації (далі - відповідач) про стягнення збитків, заподіяних внаслідок військової агресії російської федерації проти України в загальному розмірі 47 439 200,97 доларів США, що еквівалентно 2 005 060 524,00 грн.

В обґрунтування позову заявник посилається на те, що з 2017 року позивач здійснював масштабне будівництво та відновлення доріг у Луганській та Донецькій областях. 24.02.2022 росія розпочала повномасштабну військову агресію та вторгнення на територію України. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації позивач втратив контроль над будівельними майданчиками, виробничими потужностями та іншими об`єктами на території Донецької та Луганської областей, а його майно та матеріали були незаконно вилучені або знищені збройними формуваннями рф.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 відкрито провадження у справі №910/560/25, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 19.02.2025.

05.03.2025 представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.04.2025.

У судове засідання 02.04.2025 з`явився представник позивача та підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, Судом враховано, що до повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.

У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з Російською Федерацією.

Міністерство юстиції України листом № 91935//12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст. 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист № 71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

З огляду на викладене, належним повідомленням відповідача про дату, час та місце розгляду справи є розміщення на сайті Господарського суду міста Києва відповідного оголошення-повідомлення. Таким чином, Суд приходить до висновку, Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що Сторони були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Відповідача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 02.04.2025, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частини Рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку, вважає позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З 2017 року Позивач здійснював масштабне будівництво та відновлення доріг у Луганській та Донецькій областях. Позивач здійснював поточні роботи з виконання укладених договорів підряду з ремонту автомобільних доріг безпосередньо до початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України.

24 лютого 2022 року росія розпочала повномасштабну військову агресію та вторгнення на територію України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указ затверджено Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і триває досі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації Позивач втратив контроль над будівельними майданчиками, виробничими потужностями та іншими об`єктами на території Донецької та Луганської областей, а його майно та матеріали були незаконно вилучені або знищені збройними формуваннями РФ.

Позивач заявляє, що ним понесено збитків в ході реалізації інфраструктурних проектів у Луганській області.

У період з 2020 по 2022 роки Позивач уклав з Службою автомобільних доріг у Луганській області дев`ять договорів підряду, по чотирьом з яких Позивач здійснював будівельні роботи станом на 24 лютого 2022 року:

- Договір підряду №27-2020 від 04,09.2020 року щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через м. Старобільськ;

- Договір підряду №23-2020 від 28.08.2020 року щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через м. Старобільськ.

- Договір підряду №19-2021 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через КПП «Красна Талівка».

- Договір підряду №34-2021 від 08.11.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги загального користування через КПП «Танюшівка» - Старобільськ -Бахмут.

Як вказує Позивач, перші незаконні експропріаційні дії Росії щодо інвестицій Позивача відбулися вже у березні 2022 року, незабаром після початку повномасштабного вторгнення.

З початком російського вторгнення в Україну, у лютому 2022 року збройні сили Росії, включно із 2-м армійським корпусом т.зв. «лнр» просунулись на північ Луганської області, взявши під контроль більшу частину території Луганської області за винятком плацдарму на заході області у районі міст Сєвєродонецьк-Лисичанськ-Рубіжне, де найбільш запеклі бої точилися з березня до початку липня 2022 року.

Як вказує Позивач, майно та виробничі підрозділи Позивача, що були розташовані в Луганській області опинились у тимчасовій окупації, яка триває станом на дату подачі позову.

За твердженням Позивача, російські збройні сили силою увірвалися на будівельні майданчики Позивача у Луганській області. Представників позивача було вигнано з його об`єктів. Спочатку близько 100 військовослужбовців російських збройних сил незаконно проникли на будівельні майданчики Позивача і перебували там 15 днів. Згодом контрольовані Росією збройні формування з ОРДЛО силою увірвалися на будівельні майданчики Позивача і перебували там близько 10 днів.

Через кілька днів після анексії нечисленна кількість співробітників служби безпеки Позивача, що залишилися на місці, побоювалися за своє життя та втекли з будівельних майданчиків, залишивши його російським збройним силам. Після цього Позивач втратив будь-який зв`язок із місцем своїх будівельних майданчиків та офісів у Луганській області.

Унаслідок захоплення територій Луганської області, на яких реалізовувались вищезазначені договори, Позивач втратив технічне обладнання, таборові та офісні будівлі з обладнанням та транспортними засобами, а також будівельні матеріали, які залишилися на місці і були вилучені в Луганській області.

Позивач заявляє, що ним понесено збитків в ході реалізації інфраструктурних проектів у Донецькій області.

За твердженням Позивача, у період між 2020 та 2022 роками Позивач уклав з Донецькою обласною державною агенцією автомобільних доріг та ККП «Маріупольавтодор» вісімнадцять договорів підряду, по чотирьом з яких Позивач здійснював будівельні роботи станом на 24 лютого 2022 року:

- Договір підряду № 2-137 від 22.10.2020 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Одеса-Мелітополь-Новоазовськ.

- Договір підряду № 2-113 від 15.12.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Велика Новосілка ~ Амвросіївка.

- Договір підряду № 2-118 від 21.12.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Велика Новосілка - Амвросіївка.

- Договір № 169 від 14.04.2021 року щодо виконання робіт по капітальному ремонту вулично-дорожної мережі у м. Маріуполь.

Так, Позивач інвестував значні кошти в сектор інфраструктури міста Маріуполь та Донецької області загалом з 2017 року через проекти з будівництва, реконструкції та реабілітації доріг з регіональним державним агентством автомобільних доріг, місцевими адміністраціями, муніципалітетами, і всі вони були успішними завершено.

Станом на початок повномасштабного вторгнення Позивач мав поточні будівельні контракти в місті Маріуполь на суму 45 246 557 доларів США, які фінансувалися державними органами.

24 лютого 2022 року війська російської федерації здійснили наступальні дії в районі селища Піщовик на сході Маріуполя, а протягом 26-27 лютого наблизились до Маріуполя з півночі в районі села Кременівка та з заходу в районі селища Пі польське.

Унаслідок захоплення території Донецької області, на якій реалізовувались вищезазначені договори та перебували працівники та майно Позивача, останній втратив дороговартісне будівельне обладнання, заводи та техніку, таборові та офісні будівлі з допоміжним обладнанням та будівельними і тимчасовими матеріалами, які станом на дату окупації залишались на місці і були захоплені невідомими особами з числа військ російської федерації в Донецькій області.

Окрім цього, Позивач наголошує, що станом на початок повномасштабного вторгнення Позивач здійснював ремонтні та будівельні роботи за тридцятьма вісьмома договорами, які були укладені з органами влади та продовжували діяти.

Так, за твердженням Позивача, він здійснював роботи на території України за згаданими договорами на загальну суму 577 441 639,38 доларів США.

Військова агресія російської федерації вплинула у тому числі і на перебіг робіт поза межами Донецької та Луганської областей, що призвело до збитків як на окупованих територіях, так і на територіях, підконтрольних Україні.

Таким чином, обґрунтовуючи необхідність звернення до суду із позовом, Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконними діями та військовою агресією збройних сил російської федерації Позивач поніс фактичні збитки на території Донецької та Луганської областей, а також у зв`язку з перериванням перебігу робіт на підконтрольних Україні територіях у розмірі 47 439 200 доларів США 97 центів, що еквівалентно 2 005 060 524 гривні за офіційним курсом НБУ на день подання позовної заяви. Також Позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач заявляє про стягнення з відповідача 73 678 798 доларів США 30 центів, що еквівалентно 3 097 382 999,25 грн.

Означені обставини у сукупності і стали підставою для звернення позивача до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої ст.4 Господарського процесуального кодексу України: право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом; юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказового провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) у справах про банкрутові - у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (з введенням в дію з 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутство цим Кодексом) (частина шоста статті 12 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За змістом наведених положень позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу; відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, відповідач за своєю суттю є особою, яка за позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві, тобто між позивачем та відповідачем має існувати правовий зв`язок щодо предмету позову, обумовлений певними господарськими правовідносинами (аналогічні висновки викладені в пункті 4.9 постанови Верховного Суду від С 09.07.2020 у справі №922/404/19).

Щодо такої сторони (іншого учасника) як держава у господарському судочинстві суд зазначає про таке.

Відповідно до частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Крім цього за наведеними положеннями предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача (відповідачів) щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Наведений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

У даному випадку предметом спору у справі є відшкодування шкоди у вигляді збитків, завданої позивачу за його ствердженням, незаконною військової агресією російської федерації проти України.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Правовідносини щодо відшкодування збитків/шкоди врегульовані, зокрема положеннями глави 25 "Відшкодування збитків у сфері господарювання" Господарського кодексу України та глави 82 "Відшкодування шкоди" Розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу України.

Положення статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними й передбачають певні особливості, притаманні розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади, місцевого самоврядування та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

За сталою позицією Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц та в постанові Верховного Суду від 12.04.2021 у справі №201/7038/20 (провадження №61-16141св20), належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою, є держава як учасник цивільних правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Слід враховувати також висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі №757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), сформульований з посиланням на висновки Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22.12.2021 у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21), згідно з якими Суд зазначив, що: "відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)".

Щодо визначення відповідачем іноземної держави судом враховано, що відповідно до частини першої статті 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Частина перша статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Водночас, з урахуванням положень статті 11 Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та статті 12 Конвенції Організації об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року, (яка відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий "деліктний виняток" ("tort exсeption") та підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права, оскільки російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року) судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на зазначені позивачем у цій справі підстави для позовних вимог: завдання збройними силами Російської Федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права, а підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.

У цих висновках суд звертається до сталої позиції Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої збройними силами/військовою агресією російської федерації, викладеної, зокрема в постанові від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22).

При цьому суд враховує, що у рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia ЄСПЛ встановив, що російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на наведене, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року, ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права.

У зв`язку із викладеним суд доходить висновку, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави); відповідачем є відповідна держава як учасник цивільних правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава Україна, як і іноземна держава бере участь у справі у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

А тому у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) на позивача, відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини третьої статті 162 ГПК України, покладено обов`язок зазначити, окрім безпосередньо держави, яка за його ствердженням завдала йому шкоди, також орган (органи) відповідної держави, якого (яких) позивач зазначає порушником своїх прав, що і здійснено позивачем у розглядуваній справі.

Частиною першою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" унормовано, що судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право", у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права "рівний над рівним не має влади і юрисдикції". Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли російська федерація заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14.04.2022 року Верховною Радою України визнано дії, вчинені Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні", схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2188-IX від 14.04.2022).

Резолюцією №2433 від 27.04.2022 Парламентської Асамблеї Ради Європи "Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" визнано, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства російської федерації у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного у сукупності, враховуючи, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої суб`єкту господарювання, який створено за законодавством України, внаслідок повномасштабної військової агресії іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Одночасно, щодо предмету доказування у спорі про стягнення збитків, суд звертає увагу позивача на таке.

Згідно із частинами першою-третьою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За загальними положеннями статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: порушення зобов`язання; збитки; причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; вина.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Одночасно, у ст.76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, при зверненні до суду з позовом про відшкодування збитків позивачем повинно бути доведено факт нанесення саме неправомірною діяльністю відповідача певної матеріальної шкоди позивачу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та діяльністю відповідача. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Судом вище вказувалось, що підставою позовних вимог є те, що внаслідок збройної агресії російської федерації було втрачено майно позивача, що знаходилось Луганській області за Договорами підряду №27-2020, №23-2020, №19-2021, №34-2021 та на території Донецькій області за Договорами підряду № 2-137, № 2-113, № 2-118, №169.

Проте, оцінюючи вказані доводи позивача на предмет наявності всіх складових предмету доказування у відповідній категорії спорів, які було наведено судом вище на підставі аналізу численної практики Верховного Суду, суд дійшов висновку щодо недостатньої обґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ".

При цьому, суд акцентує увагу позивача на тому, що згідно статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Судом прийнято до уваги, що Луганська область та Донецька область є місцем активних бойових дій у ході російсько-української війни з 2014 року.

Водночас, суд зауважує, що Позивачем до суду не представлено точного переліку територій, на яких ним здійснювались будівельні роботи, згідно укладених підрядних договорів. Таким чином, у суду відсутня можливість встановити, з якого періоду ті чи інші території, на котрих Позивач здійснював підрядні роботи перебувають у окупації, згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, який затверджено Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022.

Окрім того, суд звертає увагу, що віднесення території, на якій знаходилось майно позивача, ніяким чином не свідчить про втрату (знищення) відповідачем майна та не є безумовною підставою для наявності обов`язку із відшкодування її вартості саме відповідачем.

В контексті наведеного суд зазначає, що Позивачем до матеріалів справи на обґрунтування позовних вимог представлено Договори підряду №27-2020, №23-2020, №19-2021, №34-2021, № 2-137, № 2-113, № 2-118, №169.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Луганській області 04.09.2020 року укладено Договір підряду №27-2020, пунктом 15.1 якого визначено що Договір діє до 31.12.2021.

Пунктом 17 Договору підряду №27-2020 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Луганської області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Також суду не надано жодних належних та допустимих доказів проводження дії Договору підряду №27-2020.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Луганській області 28.08.2020 року укладено Договір підряду №23-2020, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 31.12.2021 року. (п.6.1).

Пунктом 15.1 визначено що Договір діє до 31.12.2021.

Пунктом 17 Договору підряду №23-2020 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Луганської області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Також суду не надано жодних належних та допустимих доказів проводження дії Договору підряду №23-2020.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Луганській області 30.06.2021 року укладено Договір підряду №19-2021, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 31.12.2022 року. (п.6.1).

Пунктом 15.1 визначено що Договір діє до 31.12.2022.

Пунктом 17 Договору підряду №19-2021 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Луганської області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Луганській області 08.11.2021 року укладено Договір підряду №34-2021, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 31.12.2022 року. (п.6.1).

Пунктом 15.1 визначено що Договір діє до 31.12.2022.

Пунктом 17 Договору підряду №34-2021 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Луганської області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Так з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Донецькій області 22.10.2020 року укладено Договір підряду №2-137, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 31.10.2021 року. (п.3.1).

Пунктом 20.1 визначено що Договір діє до 31.12.2021.

Пунктом 21 Договору підряду №2-137 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Донецької області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Також суду не надано жодних належних та допустимих доказів проводження дії Договору підряду №2-137.

Так з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Донецькій області 15.12.2021 року укладено Договір підряду №2-113, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 31.10.2022 року. (п.3.1).

Пунктом 20.1 визначено що Договір діє до 31.12.2022.

Пунктом 21 Договору підряду №2-137 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Донецької області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Так з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Службою автомобільних доріг в Донецькій області 21.12.2021 року укладено Договір підряду №2-118, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 31.11.2022 року. (п.3.1).

Пунктом 20.1 визначено що Договір діє до 31.12.2022.

Пунктом 21 Договору підряду №2-137 визначені Додатки до Договору, які до суду також не представлені.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Донецької області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Так з матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем та Комунальним комерційним підприємством «Маріупольавтодор» 14.04.2021 року укладено Договір підряду №169, кінцевий строк (термін надання послуг визначено 01.08.2022 року. (п.4.1.1).

Пунктом 12.1 визначено що Договір діє до 31.12.2022.

Проте, жодних доказів виконання підрядних робіт із ремонту автомобільних доріг, розміщення майна та виробничих засобів Позивача на території Донецької області (за втрату/знищення яких нараховано збитки) за вказаним Договором до матеріалів справи не представлено.

Суд також, зазначає, що ст. 98 Господарського процесуального кодексу України визначає висновок експерта, як докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Обґрунтовуючи розмір завданих збитків, Позивач посилається на висновок експертів №VR241031-S1 від 10.02.2025 р.

З метою оцінки розміру збитків, заподіяних Позивачу діями російської федерації у ході повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України, Позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт ІН» (далі - «Експертна установа») з Заявою про проведення експертизи у зв`язку з необхідністю подання позову до російської федерації про стягнення збитків, завданих внаслідок повномасштабного вторгнення військ російської федерації 24 лютого 2022 року.

Позивач просив Експертну установу провести комплексну оціночну та економічну експертизи, на вирішення яких поставити наступні запитання: 1) Яка ринкова вартість активів, належних Позивачу, що були розташовані на території Донецької та Луганської областей та втрачені у зв`язку з активними бойовими діями, окупацією територій та захопленням активів підприємства внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації, розпочатої 24.02.2022? 2) Який розмір реальних збитків, заподіяних Позивачу в результаті втрати належних Позивачу активів, що були розташовані на території Донецької та Луганської областей та понесених додаткових витрат, внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації, розпочатої 24.02.2022 року станом на 31.12.2024 року? 3) Який розмір упущеної вигоди (недоодержаного прибутку) Позивача, що мала місце в результаті неможливості та перешкод у провадженні господарської діяльності за наслідком повномасштабної збройної агресії російської федерації, розпочатої 24.02.2022 року станом на 31.12.2024 року?

Позивачем до суду представлено висновок експертів №VR241031-S1 від 10.02.2025 р.

Із вступної частини висновку вбачається, 31 жовтня 2024 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТ ІН» від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ» надійшла заява про проведення комплексної судової експертизи, та документи в вигляді оригіналів та копій, у т.ч.:

1. Довідка 31.12.2024 р. видана ТОВ «ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ»;

2. Оборотно-сальдові відомості на лютий 2022 р.

3. Акт фіксації товарно-матеріальних цінностей (запасів) №1/0 від 01.09.2024 р., використання яких припинено у зв`язку з воєнними діями

4. Договір суборенди нерухомого майна №10/02-2020 від 11.02.2020 р.; Додаткова угода №1 від 01.01.2021 р. до договору суборенди; Додаткова угода №2 від 01.06.2021 р. до договору суборенди;

5. Договір оренди №0407402 від 07.02.2007 р. зі строком дії до 07.02.2056 р.

6. Договір оперативної оренди від 01.04.2021 р.

7. Державний акт на право постійного користування землею №11 ДН №005876

8. Акт фіксації земельних ділянок №2/0, використання яких припинено у зв`язку з воєнними діями від 30.08.2024 р.

9. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25.03.2021 року;

10. Договір купівлі-продажу автомобіля № ЮРК-000000494 від 18.03.2021 року;

11. Специфікація (Додаток № 1) до договору купівлі-продажу автомобіля № ЮРК-000000494 від 18.03.2021 року;

12. Акт передачі-прийому автомобіля від 19.03.2021 року;

13. Видаткова накладна№ 1360 від 19.03.2021 року;

14. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від j 2.04.2021 року;

15. Подорожні листи вантажних автомобілів (9 од.)

16. Товарно-транспортні накладні (9 од.)

17. Баланс (Звіт про фінансовий стан) за 2020 р.- 2022 р.

18. Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2020 р.- 2022 Р-

19. Оборотно-сальдові відомості на 2021 -2022 р.

20. Копія Договору підряду №27-2020 від 04.09.2020 року щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через м. Старобільськ;

21. Копія Договору підряду №23-2020 від 28.08.2020 року щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через м. Старобільськ;

22. Копія Договору підряду №19-2021 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через КПП «Красна Талівка»;

23. Копія Договору підряду №34-2021 від 08.11.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги загального користування через КПП «Танюшівка» - Старобільськ - Бахмут;

24. Копія Договору підряду № 2-137 від 22.10.2020 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Одеса-Мелітополь- Новоазовськ;

25. Копія Договору підряду № 2-113 від 15.12.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Велика Новосілка - Амвросіївка;

26. Копія Договору підряду № 2-118 від 21.12.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Велика Новосілка - Амвросіївка;

27. Копія Договору № 169 від 14.04.2021 року щодо виконання робіт по капітальному ремонту вулично-дорожної мережі у м. Маріуполь.

Згідно ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до приписів статті 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Суд враховує, що застосування норм процесуального права має загальний (універсальний) характер, незалежно від суті спірних правовідносин.

Висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 зі справи № 910/21067/17, на неврахування висновків Суду в якій посилається скаржник.

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 зі справи № 924/233/18.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» 77 Господарського процесуального кодексу України .

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Проте, суд звертає увагу Позивача, що ним на підтвердження заявлених позовних вимог до суду, на відміну від експертної установи, представлено лише копії Договору підряду №27-2020 від 04.09.2020 року щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через м. Старобільськ; Договору підряду №23-2020 від 28.08.2020 року щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через м. Старобільськ; Договору підряду №19-2021 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування через КПП «Красна Талівка»; Договору підряду №34-2021 від 08.11.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги загального користування через КПП «Танюшівка» - Старобільськ - Бахмут; Договору підряду № 2-137 від 22.10.2020 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Одеса-Мелітополь-Новоазовськ; Договору підряду № 2-113 від 15.12.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Велика Новосілка - Амвросіївка; Договору підряду № 2-118 від 21.12.2021 року щодо капітального ремонту автомобільної дороги державного значення Велика Новосілка - Амвросіївка; Договору № 169 від 14.04.2021 року щодо виконання робіт по капітальному ремонту вулично-дорожної мережі у м. Маріуполь.

Оцінюючи висновок експертів №VR241031-S1 від 10.02.2025, суд зазначає, що у висновку зазначено, що експерти обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок відповідно до ст. 384 Кримінального кодексу України. Висновок складений особами, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу

Суд зазначає, що вказаний висновок містить відповіді на поставлені питання, які є обґрунтованими, матеріали надані для проведення експертного дослідження не узгоджуються матеріалами справи, що представлені до суду, що викликає сумнівів суду щодо його об`єктивності та обґрунтованості.

Тобто, в матеріалах справи об`єктивних доказів того, що саме на окупованих територіях Луганської та Донецької області повинні були виконуватись роботи та знаходитись техніка позивача немає.

Також, суд зазначає, що бухгалтерської документації чи інших належних доказів про переміщення транспортних засобів чи товарно-матеріальних цінностей позивача, зокрема, тих, за якими проведено експертне оцінювання позивачем до суду не надано.

Так, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодного підписаного акту виконаних робіт, де б відображалися витрати замовника на пальне та забезпечення працівників, зокрема, враховуючи, що роботи за частиною договорів повинні були бути завершені до 31.12.2021.

Таким чином, позивачем не доведено належними доказами виконання за вказаними Договорами робіт його власною технікою, тому факт перебування там його техніки не підтверджено.

Більше того, за твердженнями позивача, збройні сили російської федерації 24.02.2022 здійснили окупацію територій Луганської та Донецької області, однак навіть за період з 28.08.2020 по 24.02.2022 матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу виконання робіт на території Луганської та Донецької області. Так само, як поза увагою суду залишається питання чи були оплачені Позивачу підрядні роботи Замовником, що ним виконувались по перелічених Договорах.

При цьому, суд акцентує увагу позивача на те, що позбавлення Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ" на теперішній час володіння товарно-матеріальними цінностями та їх фактичне перебування на тимчасово окупованій території не є втратою, яка є збитками у розумінні ст.22 Цивільного кодексу України.

Суд звертає увагу позивача на те, що важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача (саме відповідача) та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності відповідача. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Проте, у даному випадку, суд вважає непослідовними твердження заявника про те, що причиною втрати позивачем майна є безпосередньо збройна агресія російської федерації.

Тобто, у суду відсутні підстави достеменно вважати, що збитки позивача стали наслідком початку у лютому 2022 повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, що виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями саме відповідача щодо втрати майна товариства та збитками.

За таких обставин, відсутність належного доказового обґрунтування наявності такої складової як збитки, фактично виключає наявність і інших складових, що є обов`язковими складовими предмету доказування у розглядуваному спорі.

За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, з огляду на недостатність доказової обґрунтованості позовних вимог, суд дійшов висновку щодо залишення без задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ" до держави - російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про стягнення збитків в сумі 73 678 798,29 доларів США.

Надаючи оцінку іншим доводам позивача судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, при зверненні до суду з позовом про відшкодування збитків позивачем повинно бути доведено факт нанесення саме неправомірною діяльністю відповідача певної матеріальної шкоди матеріальної шкоди позивачу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та діяльністю відповідача. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Оцінюючи вказані доводи позивача на предмет наявності всіх складових предмету доказування у відповідній категорії спорів, які було наведено судом вище на підставі аналізу численної практики Верховного Суду, суд дійшов висновку щодо недостатньої обґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ".

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ".

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.04.2025

Суддя М.О. Лиськов