ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2025 р. Справа№ 920/550/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 11.03.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Сумської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 (повний текст рішення складено 04.11.2024)

у справі № 920/550/23 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Керівника Окружної прокуратури міста Суми в інтересах держави

до 1) Сумської міської ради

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко"

про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Прокурор звернувся до суду із позовом до Сумської міської ради та ТОВ "БВК "Федорченко", у якому просив:

1. визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР "Про надання в оренду ТОВ "БВКК "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446га";

2. визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 від 28.10.2021, укладений між ТОВ "БВКК "Федорченко" та Сумською міською радою;

3. скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни про державну реєстрацію права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021), припинивши право оренди ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220;

4. стягнути з відповідачів на користь Сумської обласної прокуратури кошти, витрачені на сплату судового збору, у розмірі 8052 грн. 00 коп.

Позов обґрунтовано тим, що Сумська міська рада рішенням від 29.09.2021 №1938-МР (далі по тексту - рішення №1938-МР) передала в оренду відповідачу 2 земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0082 не на конкурентних засадах за результатами земельних торгів, що є порушенням ч. 2 ст. 124 ЗК України, так як спірна земельна ділянка була надана не для обслуговування розташованих на ній об`єктів нерухомого майна, а для будівництва нового об`єкта.

На виконання рішення №1938-МР між відповідачами було укладено договір оренди земельної ділянки від 28.10.2021 (далі по тексту - договір оренди), який, на думку прокурора, суперечить вимогам ст.ст. 124, 134 ЗК України, підписаний на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, а тому підлягає визнанню недійсним згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Також прокурор вважає, що у зв`язку із визнанням незаконним рішення №1938-МР та визнання недійсним договору оренди, повинно бути скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди за відповідачем 2 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 з одночасним припиненням права оренди.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач-1 - Сумська міська рада проти позову заперечувала, посилаючись на те, що:

- у прокурора відсутні законні підстави для звернення з позовом;

- Сумська міська рада в силу норм чинного законодавства не є розробником проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, не може впливати на його зміст та немає повноважень щодо свавільної відмови у затвердження проектів землеустрою, розроблених у встановленому законом порядку;

- рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 № 1938-МР, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "БВК "Федорченко" є законним, обгрунтованим, прийнятим на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

- прокурором належними та допустимими доказами не доведено, що зміст договору оренди суперечить актам цивільного законодавства

Відповідач-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" проти позову заперечувало, посилаючись на те, що:

- відповідачем 1 не було допущено порушень вимоги ст.ст. 120, 122, 124, 134 ЗК України при наданні в оренду відповідачу 2 земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220, так як на момент її отримання у користування на земельній ділянці було розташоване належне відповідачу 2 нерухоме майно, придбане за договором купівлі-продажу від 05.12.2019;

- твердження прокурора, що земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, відповідно до ст. 134 ЗК України може передаватися у користування виключно для обслуговування такого майна, необґрунтовано законодавчо, позов не містить посилання на норми закону, які б встановлювали таке імперативне правило;

- прокурор з позові вказує, що зміст Договору оренди земельної ділянки від 28.10.2021, укладений між відповідачами щодо надання в оренду спірної земельної ділянки суперечить вимогам ст.ст. 124, 134 ЗК України, а також інтересам держави і суспільства, прийняті на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, відтак підлягають визнанню недійсним в судовому порядку, проте, з обгрунтування даної підстави позову не випливає, які саме положення договору суперечать вказаним нормам Закону та які саме інтереси держави і суспільства постраждали саме від оспорюваного договору;

- відповідачі не є належними щодо вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора;

- доводи прокурора про те, що у цьому спорі відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, оскільки Держгеокадастр не наділений законом правом на звернення до суду з позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування, є помилковими та не відповідають нормам права;

- Прокурором не дотримано принципу правомірного втручання у право мирного володіння майном, що установлено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 року №1938-МР уже виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення 28.10.2021 року договору оренди, визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору оренди та повернення спірної земельної ділянки або відшкодування шкоди (за наявності підстав), а тому в задоволенні позову про визнання недійсним рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР слід відмовити через неефективність обраного позивачем способу захисту прав територіальної громади;

- позов не містить вимоги про повернення земельної ділянки Сумській міській раді; разом із тим, позовна вимога про визнання виконаного (частково виконаного) правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про витребування майна з володіння відповідача;

- визнання договору оренди земельної ділянки недійсним у даному випадку також матиме негативні наслідки, як для органу місцевого самоврядування, так і для орендаря, оскільки Сумська міська рада у такому випадку позбавиться можливості отримання орендної плати за землекористування, а відповідач 2 буде обмежений у праві використання спірної земельної ділянки та виконувати свої зобов`язання перед фізичними особами - інвесторами будівництва;

- вищезазначене призведе до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном та порушить справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтереси особи, яка зазначає такого втручання - відповідач 2, що є несумісним із вказаними гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- у зв`язку із відмовою у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору оренди, вимога про скасування рішення державного реєстратора також задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Сумська обласна прокуратура 22.11.2024 звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі "Електронний суд" 22.11.2024, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у справі № 920/550/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов прокурора. Просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Скаржник в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що:

- ТОВ «БВКК «Федорченко» придбавши у власність на підставі договору купівлі продажу нерухоме майно, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України набуло право на отримання у користування земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0082, на якій таке майно розміщене, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача);

- водночас, ТОВ «БВКК «Федорченко» в порушення принципу єдиної юридичної долі земельної ділянки та розміщеного на ній нерухомого майна отримало в користування іншу земельну ділянку, з кадастровим номером :05:006:0220;

- проект землеустрою не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, а розташування нерухомого майна на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082 підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна;

- судом не надано оцінки суперечностям між проектом землеустрою, технічний паспортом на нежитлові приміщення та твердженням ТОВ «БВКК «Федорченко»;

- судом не надано правової оцінки доводам прокурора, що отримання в користування на позаконкурсній основі земельної ділянки можливо виключно для обслуговування вже існуючого нерухомого майна, а не для нового будівництва;

- навіть за умови розташування на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0220 нерухомого майна ТОВ «БВКК «Федорченко», товариство могло отримати вищевказану земельну ділянку виключно для обслуговування вже існуючого нерухомого майна, а не для будівництва нового багатоквартирного житлового будинку;

- у порушення норм ст.ст. 86, 236 ГПК України, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам прокурора щодо порушення передачі земельної ділянки для будівництва нового багатоповерхового житлового будинку у позаконкурентний спосіб та не враховано висновки Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів;

- судом залишено поза увагою, що такий спосіб захисту як витребування майна із чужого незаконного володіння відповідно до ст. 387 ЦК України (віндикаційний позов), характеризується наступними ознаками: позов застосовується лише, якщо сторони не перебувають у договірних відносинах; позивачем є неволодіючий власник (титульний володілець) тощо; з матеріалів справи вбачається, що Сумська міська рада перебуває у договірних відносинах з ТОВ «БВКК «Федорченко» та не позбавлена права власності на спірну земельну ділянку; отже, такий спосіб захисту, як витребування майна з незаконного володіння (віндикація) не може бути застосований до вказаних правовідносин;

- враховуючи що визнання в судовому порядку правочину недійсним є підставою для внесення відомостей до Державного реєстру прав про припинення права оренди на земельну ділянку, визнання у спірних правовідносинах недійсним договору оренди земельної ділянки призведе до реального захисту та відновлення порушених прав територіальної громади міста Суми;

- законодавцем та договором визначено момент передачі (повернення), виникнення та припинення прав на земельну ділянку, який безпосередньо пов`язаний з державною реєстрацією прав на земельну ділянку, а заявлені прокурором вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Земельним та Цивільним кодексом України право оренди виникає з моменту реєстрації;

- оскаржуване рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР стало підставою для незаконного надання в оренду земельної ділянки площею 0,3588 га з кадастровим номером :05:006:0220 за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, отже, оскарження спірного рішення Сумської міської ради за умови їх невідповідності закону спрямоване на захист інтересів держави в юридичній визначеності на майбутнє;

- згідно з ч. 11 ст. 172 Земельного кодексу України, адміністративний акт у сфері земельних відносин, що є підставою для виникнення речових прав на земельну ділянку, - не втрачає чинності після державної реєстрації відповідного речового права і продовжує діяти протягом усього часу існування такого права, тобто рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР «Про надання в оренду ТОВ БВКК Федорченко земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446 га», в силу вимог ч.11 ст. 172 Земельного кодексу України, наразі не вичерпало своєї дії після укладання відповідного договору та державної реєстрації права оренди, а отже, висновки суду щодо неефективного способу захисту шляхом визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним є необґрунтованими;

- непропорційне та необґрунтоване втручання у мирне володіння земельною ділянкою ТОВ «БВКК «Федорченко» з боку держави відсутнє, оскільки саме дії відповідачів були спрямовані на отримання спірної земельної ділянки у позаконкурентний спосіб.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції

18.12.2024 через підсистему «Електронний суд» від відповідача-2 - ТОВ «БВКК «Федорченко» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду, і у якому відповідач-2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з наступних підстав:

- на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0220 на момент отримання її у користування ТОВ «БВК компанія «Федорченко» було розташоване нерухоме майно, належне товариству, що також підтверджується проектом землеустрою, технічним паспортом на дане нерухоме майно та фотознімками, в тому числі із супутникових карт, і викладені обставини спростовують твердження прокурора про порушення принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди;

- цільове та функціональне призначення спірної земельної ділянки повністю відповідає вимогам законодавства та раніше прийнятим рішенням органу місцевого самоврядування;

- в апеляційній скарзі прокурор не заперечує розташування на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0220 нерухомого майна відповідача 2, а лише посилається на начебто розбіжності в площі вказаного нерухомого майна, нібито невірне цільове призначення земельної ділянки, проте, вказане є формалізмом та не має значення для вирішення даної справи по суті;

- для надання земельної ділянки в користування на позаконкурентних засадах має значення сам факт розташування на цій земельній ділянці об`єкту нерухомого майна;

- відповідність Договору вимогам закону та зміст правовідносин, що склалися між відповідачами внаслідок його укладення, визначального значення для вирішення даного спору не мають, адже прокурор у цій справі обрав неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову;

- визнання недійсним Договору оренди, який вже виконаний його сторонами, само по собі не призведе до поновлення майнових прав держави, на захист яких заявляє прокурор;

- Сумською міською радою не було допущено порушень вимог Земельного кодексу України при прийнятті спірного рішення від 29.09.2021 № 1938-МР та наданні в користування ТОВ «БВК компанія Федорченко» земельної ділянки м. Суми, вул. Кринична, 2 з кадастровим номером :05:006:0220;

- прокурором у цій справі обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання недійсним спірного рішення СМР від 29.09.2021 № 1938-МР, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення договору оренди, не призведе до ефективного захисту прав територіальної громади;

- посилання прокурора на рішення суду, як спосіб захисту прав, є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підтверджується нормами чинного законодавства;

- ТОВ «БВК компанія «Федорченко», виконавши всі вимоги законодавства щодо відведення земельної ділянки, оплативши послуги землевпорядної організації та сплачуючи за оренду землі мало легітимні (правомірні) очікування в результатах користування наданою їй земельною ділянкою, і жодним чином не розраховувало на те, що на його законне право буде хтось посягати, нехай навіть і у наслідок помилки, допущеної суб`єктом владних повноважень;

- шкода інтересам держави так і не була підтверджена прокурором у процесі розгляду справи судом першої інстанції, а також не обґрунтована в апеляційній скарзі.

10.03.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача-2 - ТОВ «БВКК «Федорченко» надійшли додаткові пояснення у справі, у яких відповідач-2 зазначав, що:

- за приписами частини дев`ятої статті 79-1 ЗК України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї;

- після придбання майна відповідачем-2, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, виявилось, що фактично його частина знаходиться на сусідній земельній ділянці - не сформованій і без кадастрового номера, і саме ця обставина і стала причиною звернення відповідача-2 до СМР за оформленням у користування земельної ділянки, на якій розташоване його нерухоме майно;

- отже, придбаний об`єкт нерухомості фактично був розміщений на двох земельних ділянках: частково на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082 площею 0,0413 га, цільове призначення (11.02) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (яка і була зазначена в договорі купівлі-продажу майна) та частково на не сформованій, без кадастрового номеру на момент придбання нерухомого майна земельній ділянці;

- обидві земельні ділянки є власністю Сумської міської ради, але не були нікому передані у користування на момент придбання відповідачем 2 нерухомого майна, що на них розташоване;

- з метою законного оформлення у користування землі, на якій розташоване нерухоме майно, 22.09.2020 ТОВ «БВК компанія «Федорченко» звернулось з заявою до Сумської ради про розроблення проекту землеустрою на несформовану земельну ділянку та отримання у користування обох земельних ділянок орієнтовною загальною площею 0,1939 га;

- рішенням СМР від 24.03.2021р. № 794-МР ТОВ «БВК компанія «Федорченко» було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої її передачі у користування на умовах оренди за адресою: м. Суми. вул. Кринична, 2, орієнтовною площею не більше 0,1939 га, категорія, цільове та функціональне призначення земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови; для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (код КВЦПЗ - 02.03); під будівництво багатоквартирного житлового будинку;

- на підставі вказаного рішення СМР ТОВ «Опус Ресурс» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «БВК компанія «Федорченко» для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, згідно якого земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :05:006:0220, а площа земельної ділянки була визначена 0,1446 га; тобто проект землеустрою складався виключно щодо земельної ділянки, яка не була сформована і не мала ні кадастрового номеру, ні цільового призначення;

- Рішенням СМР № 1938-МР від 29.09.2021р. ТОВ «БВК компанія «Федорченко» було надано в оренду земельну ділянку за цільовим та функціональним призначенням, яке відповідає Плану зонування територій міста Суми, затвердженим рішенням Сумської міської ради № 2180-МР від 06.03.2013р.: спірна земельна ділянка знаходиться в проектній функціональній зоні змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови (Ж-4), цільове призначення: землі житлової та громадської забудови (КВЦП 02.03); вказане цільове призначення відповідає Класифікації видів цільового призначення земель чинній на момент прийняття спірного рішення СМР;

- спірна земельна ділянка до розроблення проекту землеустрою не була сформована та не мала ніякого цільового призначення;

- твердження прокурора, що цільовим призначенням цієї земельної ділянки могло бути лише "для обслуговування та експлуатації" є необгрунтованим;

- цільове та функціональне призначення спірної земельної ділянки повністю відповідає вимогам законодавства та раніше прийнятим рішенням органу місцевого самоврядування;

- відповідність Договору вимогам закону та зміст правовідносин, що склалися між відповідачами внаслідок його укладення, визначального значення для вирішення даного спору не мають, адже, прокурор у цій справі обрав неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову;

- визнання недійсним Договору оренди, який вже виконаний його сторонами, само по собі не призведе до поновлення майнових прав держави, на захист яких заявляє прокурор;

- прокурором у цій справі обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання недійсним спірного рішення СМР від 29.09.2021 № 1938-МР, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення договору оренди, не призведе до ефективного захисту прав територіальної громади.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 920/550/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Тарасенко К.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/550/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у справі № 920/550/23.

05.12.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 920/550/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у справі № 920/550/23, розгляд справи призначено на 22.01.2025.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. з 22.01.2025 на лікарняному та перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.01.2025 у справі №920/550/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 справу №920/550/23 за апеляційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Мальченко А.О., розгляд справи призначено на 20.02.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 оголошено перерву у розгляді справи до 11.03.2025.

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 11.03.2025 з`явились: прокурор та представник відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко".

Відповідач-1 - Сумська міська рада в судове засідання 11.03.2025 представників не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення ухвал суду в електронні кабінети учасників справи в системі «Електронний суд».

У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги внаслідок неявки представників відповідача-1 - відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача-1 не надходив, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні 11.03.2025 прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у справі № 920/550/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов прокурора повністю.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 11.03.2025 заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи і що перевірено судом апеляційної інстанції, рішенням Сумської міської ради від 29.09.2021 № 1938-МР «Про надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446 га», затверджено проект землеустрою та надано ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" в оренду земельну ділянку площею 0,1446 га (кадастровий номер :05:006:0220) для будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Кринична, 2, у м. Суми.

Підставою прийняття цього рішення є заява ТОВ "Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" від 22.09.2020 до Сумської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2 для використання під будівництво багатоквартирного житлового будинку (вид господарської діяльності: будівництво житлових будівель, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, орієнтовною площею 0,1939 га.

До заяви додано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2019 № 191703166, ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко"" на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, номер запису про право власності 34483323. Складовими частинами об`єкта нерухомого майна є склад -цегла, 3-1, площею 31,0 м.кв.; сарай, О, площею 132,0 м.кв; навіс-металева сітка, П, площею 37 м.кв.; погріб -цегла, п/г, площею 11,0 м. кв.; вбиральня - азбофанера, У, площею 2,1 м.кв.; огорожа, ворота-мет.сітка в мет.стовпах, 4-8. Адреса: м.Суми, вул. Кринична, буд. 2.

Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, № 4011.

Відповідно до п.1.1 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, посвідченого за № 4011 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А., продавець передав у приватну власність ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко"" нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м.Суми, вул. Кринична,2 на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082.

Згідно з п.1.5 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, відчужуване нежитлове приміщення з відповідними складовими частинами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0413 га, яка належить Сумській міській раді. Цільове призначення земельної ділянки (11.02) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер :05:006:0082.

Рішенням Сумської міської ради від 24.03.2021 №794-МР «Про надання ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, орієнтовною площею не більше 0,1939 га», ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої її передачі у користування на умовах оренди за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, орієнтовною площею не більше 0,1939 г, категорія, цільове та функціональне призначення земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови; для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку (код КВЦПЗ-02.03) під будівництво багатоквартирного житлового будинку (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 34483323 від 15.12.2019, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01).

Також, в матеріалах справи наявний Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку в м.Суми, вул. Кринична, 2, з кадастровим номером :05:006:0220, в якому, зокрема містяться відомості про наступне:

- Проект землеустрою розроблений на підставі рішення Сумської міської ради від 24.03.2021 №794-МР;

- на даний час земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови - 16.00 землі запасу;

- запроектована земельна ділянка межує, зокрема з земельною ділянкою комунальної власності Сумської міської ради з кадастровим номером :05:006:0082;

- на земельній ділянці розташоване нежитлове приміщення, що належить ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" згідно договору купівлі - продажу № 4011 від 05.12.2019.

В подальшому, згідно рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни від 02.11.2021 № 61289930 було проведено державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021); підстава: договір оренди земельної ділянки від 28.10.2021, про що в матеріалах справи наявний витяг № 332999034 від 22.05.2013.

Як зазначав прокурор у позові, рішенням Сумської міської ради від 29.09.2021 № 1938-МР затверджено проект землеустрою та надано ТОВ "Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" в оренду (без проведення земельних торгів) іншу земельну ділянку, ніж та на якій знаходяться нерухоме майно заявника, зазначене у доданому до заяви витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,1446 га (кадастровий номер :05:006:0220) для будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Кринична, 2 у м. Суми.

За доводами прокурора, вказане рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :05:006:0220 була передана в оренду без проведення земельних торгів. При цьому, відповідно до пояснювальної записки та матеріалів геодезичних вишукувань проекту землеустрою, земельна ділянка, що запроектована до відведення, межує із земельною ділянкою, на якій розміщенні об`єкти нерухомості відповідача, а саме із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:006:0082. При цьому об`єднання чи поділу земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0082 не відбувалось та площа земельної ділянки не змінювалась.

Незаконність рішення №1938-МР прокурор обґрунтовує тим, що відповідно до ч.2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.2, ч.3 ст. 134 цього Кодексу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

Щодо підстав звернення прокурора до суду першої інстанції з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини третя та четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 174 ГПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини п`ятої статті 162 ГПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Таким чином, невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Близький за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 9901/513/19, відповідно до якого прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 54; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.41; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.58).

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

У пунктах "б", "в", "є" статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Згідно із частиною другою статті 20 Земельного кодексу України передбачено, що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 2 Цивільного кодексу України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини першої статті 169 Цивільного кодексу України, територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі статтею 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор оскаржує рішення органу місцевого самоврядування, укладений на його підставі договір оренди, а також рішення реєстратора про реєстрацію права оренди за відповідачем-2, і саме тому визначає Сумську міську раду та ТОВ "Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" відповідачами.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 7.17 постанови від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Виходячи з викладеного, найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

Відносини власності на землю поряд з традиційною тріадою правомочностей власника включає обов`язок щодо охорони земель, використання їх з урахуванням інтересів (екологічних, економічних, соціальних) суспільства взагалі та територіальної громади зокрема. Особливістю суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних їх майже неможливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен відповідно до Конституції України виступати такий орган як прокуратура.

У пункті 38 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 77-83; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 8.8).

Поряд із цим таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.

У пункті 8.8 постанови від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у прокурора були повноваження звернутися до суду в інтересах органу місцевого самоврядування про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення власнику, що він і зробив. Та обставина, що прокурор зазначив орган місцевого самоврядування відповідачем у справі, з огляду на звернення з вимогою про визнання недійсним рішення ради про затвердження проєкту землеустрою, не є перешкодою для розгляду справи. Орган місцевого самоврядування брав участь у цій справі. У випадку встановлення судами обрання прокурором неналежного способу захисту щодо частини позовних вимог (про визнання недійсним рішення ради про затвердження проєкту землеустрою) у задоволенні позову до такої особи належить відмовити за наслідком розгляду спору по суті. Однак це не може перешкодити розгляду позовних вимог про визнання недійсним договору оренди, де прокурор діяв в інтересах ради як сторони договору, і такі вимоги можуть забезпечити ефективний захист інтересів територіальної громади у випадку їх порушення стороною договору та бездіяльності ради щодо належного захисту інтересів територіальної громади.

У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Отже з метою реалізації конституційної функції представництва інтересів держави прокурор може звернутися з позовом в інтересах держави у разі зміни органом місцевого самоврядування цільового призначення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.

Що ж до наявності/відсутності іншого компетентного органу, який міг би звернутися до суду для захисту інтересів держави, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 викладено висновок про те, що Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: 1) як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів 2) як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятись залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах.

Згідно із частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У цьому випадку Держгеокадастр здійснює повноваження як суб`єкт здійснення права державної власності на землю.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 Цивільного кодексу України).

При реалізації компетенції уповноваженого представника власника Держгеокадастр, як представник власника, не обмежений у виборі способів захисту порушеного права власності та має керуватись статтею 16 Цивільного кодексу України та 152 Земельного кодексу України.

Натомість у правовідносинах, які стосуються порушення речових прав держави чи територіальної громади на земельні ділянки, Держгеокадастр України та його територіальні органи не наділені повноваженнями власника на захист відповідного права державної або комунальної форми власності (крім земель сільськогосподарського призначення державної форми власності).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Стаття 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" має загальний характер. Повноваження Держгеокадастру як органу виконавчої влади визначаються відповідними нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу третього статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Абзацом п`ятим статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до абзаців першого - третього пункту "а", абзацу першого та другого пункту "б" частини першої статті 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема:

а) здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням;

б) внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань щодо: приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.

Згідно з абзацом дев`ятим статті 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Відповідно до пункту 1 Положення від 14.01.2015 №15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 51 Положення від 14.01.2015 № 15, зокрема, встановлено що посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Отже, у правовідносинах, що склались у цій справі, Держгеокадастр має виконувати функції державного контролю за використанням та охороною земель. Реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, Держгеокадастр повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено дії, які має вчиняти Держгеокажастр, зокрема, у випадку виявлення невідповідності законодавству рішення, прийнятого, зокрема, органом місцевого самоврядування - вносити до цього органу відповідне клопотання.

Водночас статтею 152 Земельного кодексу України, статтею 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", пунктом 51 Положення від 14.01.2015 № 15 також визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель.

Отже, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

За обставин цієї справи, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: - орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; - орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: - відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; - орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У даній справі Сумська міська рада, здійснюючи право розпорядження землею в межах територіальної громади, є учасником цивільних правовідносин (стороною Договору оренди землі). Рішенням від 29.09.2021 Сумська міська рада затвердила проект землеустрою та надала в оренду відповідачу-2 земельну ділянку з кадастровим номером ;05;006:0220 для будівництва багатоквартирного будинку. Прокурор оскаржив рішення Сумської міської ради, саме тому визначив останню відповідачем.

Враховуючи викладені прокурором у позовній заяві обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором Окружної прокуратури міста Суми обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" подано позовну заяву, як позивачем, до Сумської міської ради та ТОВ "Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко".

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурор правомірно звернувся до суду з відповідним позовом, обгрунтувавши порушення інтересів держави. Проте, правові підстави позову, як і їх обгрунтування, є предметом дослідження під час розгляду справи по суті, і досліджуються з урахуванням наявних у справі доказів.

Щодо суті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України "Про оренду землі").

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Так, матеріалами справи підтверджується, що за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, укладеного між ТОВ «Промторг» та ТОВ «БВКК «Федорченко», відповідачем-2 придбано у власність нерухоме майно, а саме: склад -цегла, З-1, площею 31,0 м.кв.; сарай, О, площею 132,0 м.кв; навіс-металева сітка, П, площею 37 м.кв.; погріб -цегла, п/г, площею 11,0 м. кв.; вбиральня - азбофанера, У, площею 2,1 м.кв.; огорожа, ворота-мет.cітка в мет.cтовпах, 4-8, яке розташоване за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщеній на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За змістом ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Отже, враховуючи вищенаведені приписи закону, особа, яка придбала нерухоме майно, відповідно до ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України має право на придбання на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів) прав саме на земельну ділянку (її частину), право на яку мав попередній власник нерухомості і яке перейшло до цього нового власника нерухомості в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України в редакціях, які діяли на час придбання нерухомого майна, саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідної нерухомості.

Відповідна правова позиція щодо системного тлумачення норми ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України в редакціях, що діяли на час придбання нерухомого майна, викладена в постановах Верховного Суду, зокрема: від 14.02.2018 у справі № 592/6097/15-ц; від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г; від 22.03.2018 у справі № 910/13129/7; від 14.03.2019 у справі №915/182/17; від 06.11.2019 у справі № 910/23595/17.

Згідно з ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна), істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п. 1.1 та п. 1.5 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, укладеного між ТОВ «Промторг» та ТОВ «БВКК «Федорченко», відчужуване нежитлове приміщення з відповідними складовими частинами розташоване за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082.

Таким чином, відповідач-2 - ТОВ «БВКК «Федорченко» придбавши у власність на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) набуло право на отримання у користування земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0082, на якій таке майно розміщене, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Проте, як свідчать наявні матеріали справи та зміст оспорюваного прокурором рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 № 1938-МР «Про надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446 га», відповідачем-2 було отримано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220, площею 0,1446 га для будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Кринична, 2, у м. Суми, що суперечить як приписам ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та його умови визначаються договором укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору, який затверджено Кабінетом Міністрів України (частина 3 абзац 4 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 26 Закону України "Про землеустрій", розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженера ми -землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що у п. 11 пояснювальної записки до проекту землеустрою із відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 зазначено, що в межах об`єкта землеустрою наявні нежитлові приміщення, належні ТОВ «БВКК «Федорченко» на підставі договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019, проте, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково врахував зазначені відомості, як такі, що підтверджують правомірність набуття відповідачем-2 у користування на підставі оспорюваного рішення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220, оскільки по-перше, проект землеустрою не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно в розумінні частини 3 абзац 4 статті 123 Земельного кодексу України, а по-друге, наявним у справі доказом - договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019 підтверджується розташування нерухомого майна саме на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082. В свою чергу, зазначення в п. 11 проекту землеустрою відомостей про розташування в межах об`єкта землеустрою наявні нежитлові приміщення, належні ТОВ «БВКК «Федорченко» на підставі договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 05.12.2019 не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України, і спростовується сукупністю більш вірогідних доказів в підтвердження того, що нежитлові приміщення, належні ТОВ «БВКК «Федорченко» розташовані саме на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082.

Також, суд апеляційної інстанції враховує і те, що відповідно до пояснювальної записки та матеріалів геодезичних вишукувань проекту землеустрою, земельна ділянка, що запроектована до відведення з кадастровим номером :05:006:0220, межує із земельною ділянкою, на якій розміщенні об`єкти нерухомості відповідача, а саме із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:006:0082. При цьому, матеріали справи не містять доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що у визначеному законом порядку відбулось об`єднання чи поділ земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0082 та площа земельної ділянки не змінювалась.

Також, доводи відповідача-2 про те, що придбаний ним об`єкт нерухомості фактично був розміщений на двох земельних ділянках: частково на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082 площею 0,0413 га, цільове призначення (11.02) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (яка і була зазначена в договорі купівлі-продажу майна) та частково на не сформованій, без кадастрового номеру на момент придбання нерухомого майна земельній ділянці - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки жодних належних та допустимих доказів наявності саме на не сформованій, без кадастрового номеру на момент придбання нерухомого майна земельній ділянці певної нерухомості - відповідачем-2 не надано, і такими доказами не є надані відповідачем-2 проект землеустрою, технічний паспорт на нерухоме майно та фотознімки, в тому числі із супутникових карт.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з обгрунтованими доводами прокурора про те, що у відзиві на позовну заяву ТОВ «БВКК «Федорченко» зазначає, що на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0220, на момент отримання її в користування, було розташоване нерухоме майно, яке належить товариству, а саме сарай (літ. О) площею 132 кв. м., проте, відповідно до «схеми розташування будівель та споруд» технічного паспорта на групу нежитлових приміщень, сарай (літ. О) площею 132 кв. м розміщений посеред інших складових частин нерухомого майна, зокрема в середині огорожі №5, та рівновіддалене від погріба (п/г) та складу (літ. З-1), які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082. Крім того, згідно з матеріалами геодезичних вишукувань проекту землеустрою, земельна ділянка з кадастровим номером :05:006:0220 формується під нерухомим майном площею 31 кв.м (позначка КН 0,0031), що суперечить твердженням ТОВ «БВВК «Федорченко» про розташування на ній сараю (літ. О), площею 132 кв. м.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з обгрунтованими доводами прокурора про те, що в силу приписів ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120, ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, отримання в користування на позаконкурсній основі земельної ділянки можливо виключно для обслуговування вже існуючого нерухомого майна, а не для нового будівництва багатоквартирного будинку, про що відповідачем-2 зазначено зокрема у заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 22.09.2020.

Наведена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, згідно якої норми ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України передбачають, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, проте, не передбачають такого виключення для земельних ділянок під будівництво житлових будинків.

Також, за правовим висновком, викладеним у п. 76 постанови Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, виходячи із системного аналізу положень ч. 2 ст. 124 і абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам, для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі №910/10500/19.

З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 № 1938-МР «Про надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446 га» суперечило на момент його ухвалення приписам ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки при його прийнятті порушено визначений законом порядок передачі земельної ділянки у позаконкурентний спосіб, для будівництва нового багатоповерхового житлового будинку, у зв?язку з чим вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування вказаного рішення - є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з приписами статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на викладене, враховуючи те, що рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 № 1938-МР «Про надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м.Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446 га» суперечило на момент його ухвалення приписам ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин), а тому воно не може породжувати жодних правових наслідків, а тому укладений на його підставі договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 від 28.10.2021, укладений між ТОВ "БВКК "Федорченко" та Сумською міською радою - підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 від 28.10.2021, укладений між ТОВ "БВКК "Федорченко" та Сумською міською радою - є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, розглянувши вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни про державну реєстрацію права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021), припинивши право оренди ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відмовляючи у наведеній позовній вимозі, суд першої інстанції вказав, що зазначена вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору оренди, а тому у зв`язку із відмовою у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору оренди, вимога про скасування рішення державного реєстратора також задоволенню не підлягає, оскільки частина отриманого за договором (користування земельною ділянкою орендарем та утримання плати за це орендодавцем) в силу положень ст. 216 Цивільного кодексу України вже не можуть бути взаємно повернуті сторонами, наслідки визнання договорів недійсними є припинення зазначених зобов`язань на майбутнє та повернення земельної ділянки орендарем, а позов не містить вимоги про повернення земельної ділянки Сумській міській раді, і позовна вимога про визнання виконаного (частково виконаного) правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про витребування майна з володіння відповідача.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 216 Цивільного кодексу України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною третьою ст. 216 Цивільного кодексу України і передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину (у т.ч. повернення) застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Такі особливості встановлено, зокрема, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Таким чином, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає такі способи судового захисту порушених прав як:

- судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

- судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

- судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції враховує, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно.

Згідно рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни від 02.11.2021 № 61289930 було проведено державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021); підстава: договір оренди земельної ділянки від 28.10.2021, про що в матеріалах справи наявний витяг № 332999034 від 22.05.2013.

Отже, згідно із ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду щодо недійсності документу, на підставі якого здійснено реєстрацію права оренди, є підставою для внесення запису про припинення права оренди на відповідний об`єкт.

Таким чином, враховуючи, що визнання в судовому порядку правочину недійсним є підставою для внесення відомостей до Державного реєстру прав про припинення права оренди на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора, що визнання у спірних правовідносинах недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.10.2021 та скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни про державну реєстрацію права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021), припинивши право оренди ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220, призведе до реального захисту та відновлення порушених прав територіальної громади міста Суми.

В свою чергу, посилання прокурора на ст. 34 Закону України «Про оренду землі», якою визначено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором, судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки як зазначалось вище, недійсний договір не створює для сторін правових наслідків щодо необхідності його виконання, а створює правові наслідки, пов?язані саме з його недійсністю, що не регулюються умовами недійсного договору Проте, вказані висновки суду апеляційної інстанції не впливають на вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції щодо обгрунтованості позовних вимог прокурора в контексті ініційованого ним спору, з урахуванням предмету та підстав позовних вимог.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно до ч. 2 якої власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Указані норми права кореспондуються зі ст. 16, 21 і 393 Цивільного кодексу Україні щодо способу захисту порушених прав - визнання незаконними та скасування судом рішень органів влади, які порушують права й інтереси власника землі, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з його прийняттям прав і охоронюваних законом інтересів держави (суспільних інтересів).

У п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 наголошено на тому, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності. Близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала в п. 27 постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, п. 33 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц.

Нескасований (не визнаний недійсним) акт породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного акта. У зв`язку з цим виникає необхідність відновити status quo antе - становище, яке існувало до видання цього акта.

З огляду на викладене, вимоги прокурора про визнання незаконним спірного рішення Сумської міської ради та їх скасування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника (близьку за змістом правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 і Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 у справі № 922/443/20).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, оскаржуване прокурором рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР стало підставою для незаконного надання в оренду земельної ділянки площею 0,3588 га з кадастровим номером :05:006:0220 за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, а отже, оскарження спірного рішення Сумської міської ради за умови його невідповідності закону спрямоване на захист інтересів держави в юридичній визначеності на майбутнє.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 Земельного кодексу України (в чинній редакції), оскарження рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у сфері земельних відносин здійснюється лише в судовому порядку, якщо інше не передбачено цим Кодексом, Законом України "Про адміністративну процедуру", іншими нормативно-правовими актами у зазначеній сфері.

Згідно з ч. 11 ст. 172 Земельного кодексу України, адміністративний акт у сфері земельних відносин, що є підставою для виникнення речових прав на земельну ділянку, - не втрачає чинності після державної реєстрації відповідного речового права і продовжує діяти протягом усього часу існування такого права.

Тобто, рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР «Про надання в оренду ТОВ БВКК «Федорченко» земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446 га», в силу вимог ч.11 ст. 172 Земельного кодексу України, наразі не вичерпало своєї дії після укладання відповідного договору та державної реєстрації права оренди, оскільки відповідні відносини оренди між сторонами тривають внаслідок укладення відповідного договору та державної реєстрації права оренди на земельну ділянку.

При цьому, спірна земельна ділянка як на момент розгляду справи судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції залишається в комунальній власності територіальної громади міста Суми.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором в саме в контексті ініційованого спору обрано ефективний спосіб захисту шляхом визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним, визнання недійсним договору і відповідно, скасування рішення державного реєстратора щодо права оренди земельної ділянки.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 28.10.2024 у справі № 920/550/23 посилається на практику ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, де зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

«Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право, яке захищається судом не є ілюзорним, а особа, яка скаржиться на порушення його або її права на власність, повинна, перш за все, продемонструвати, що таке право існувало ("Pistorova v. the Czech Republic"; "Des Fours Walderode v. the Czech Republic"; "Zhigalev v. Russia"), а посилання на правомірні очікування як складові категорії "майно" можливо за умови якщо вони є законними, спрямованими на реалізацію особою належного їй суб`єктивного права, зумовлені раціональністю сподівань учасників суспільних відносин (див., наприклад рішення у справах "Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium", "Kopecky v. Slovakia", "Belane Nagy v. Hungary " тощо).

Як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем-2 - ТОВ «БВКК «Федорченко» на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2019 придбано об`єкт нерухомого майна за адресою: М.Суми, вул. Кринична, 2,, а саме: склад -цегла, З-1, площею 31,0 м.кв.; сарай, О, площею 132,0 м.кв; навіс-металева сітка, П, площею 37 м.кв.; погріб -цегла, п/г, площею 11,0 м. кв.; вбиральня - азбофанера, У, площею 2,1 м.кв.; огорожа, ворота-мет.cітка в мет.cтовпах, 4-8, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0082.

Національним законодавством передбачений принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, закріплений у ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Принцип єдиної юридичної долі земельної ділянки та побудованого на ній нерухомого майна полягає в тому, що до особи, яка набуває право власності на нерухоме майно, також переходить право власності або користування на відповідну земельну ділянку, на якій таке майно розташоване.

Відповідно до ст. 124 та ст. 134 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки набувається за результатом земельних торгів.

Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20 та від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам, для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними доводами прокурора про те, що придбавши у власність нерухоме майно, у ТОВ «БВКК «Федорченко» згідно з чинним законодавством виникли «правомірні очікування» на набуття земельної ділянки у позаконкурентний спосіб для обслуговування вже існуючих об`єктів нерухомості, а саме: склад -цегла, З-1, площею 31,0 м.кв.; сарай, О, площею 132,0 м.кв; навіс-металева сітка, П, площею 37 м.кв.; погріб -цегла, п/г, площею 11,0 м. кв.; вбиральня - азбофанера, У, площею 2,1 м.кв.; огорожа, ворота-мет.cітка в мет.cтовпах, 4-8, і водночас, набуття вищевказаних об`єктів нерухомості не створює «правомірних очікувань» на отримання земельної ділянки для будівництва нового багатоквартирного будинку на земельній ділянці з кадастровим номером :05:006:0220.

При цьому, у заяві ТОВ "Будівельна виробничо- комерційна компанія "Федорченко" від 22.09.2020 до Сумської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, зазначено саме чіткий намір товариства щодо відведення земельної ділянки в оренду за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, для використання під будівництво багатоквартирного житлового будинку (вид господарської діяльності: будівництво житлових будівель, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку), орієнтовною площею 0,1939 га.

Також, для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Водночас у справі, що розглядається, зазначені критерії не дотримані, а отже, непропорційне та необґрунтоване втручання у мирне володіння ТОВ «БВКК «Федорченко» у вигляді користування, земельною ділянкою з кадастровим номером :05:006:0220 зі сторони держави - відсутнє, оскільки саме дії відповідачів були спрямовані на надання (відповідачем-1) та отримання (відповідачем-2) спірної земельної ділянки у позаконкурентний спосіб, всупереч вимогам закону - ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними доводами прокурора про те, що задоволення вимог позову не нівелює майнові права ТОВ «БВКК «Федорченко» щодо об`єктів нерухомого майна, які розташовані на ній, а відповідач-2, відповідно до вимог законодавства, не позбавлений права звернутись до власника земельної ділянки для її оформлення, у відповідному розмірі, саме для обслуговування та експлуатації належних на праві власності об`єктів нерухомого майна, розташованих на такій спірній земельній ділянці, як і відшкодування збитків, як не позбавлений і можливості реалізувати своє право на отримання земельної ділянки для будівництва багатоквартирного будинку законним шляхом внаслідок дотримання встановленої законом процедури проведення земельних торгів та подальше виконання своїх обов`язків перед фізичними особами за інвестиційними договорами.

Принцип «правомірних очікувань» також не буде порушено щодо інвесторів нового будівництва, адже правомірні очікування інвесторів не можуть спиратися на неправомірні дії забудовника.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором обрано належні та ефективні способи захисту у спірних правовідносинах, а позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню, з урахуванням мотивів та висновків даної постанови.

Усі інші доводи, обгрунтування, посилання враховані судом апеляційної інстанції, проте є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги Керівника Окружної прокуратури міста Суми в інтересах держави до Сумської міської ради та ТОВ "БВК "Федорченко" про визнання незаконним та скасування рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР "Про надання в оренду ТОВ "БВКК "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446га", визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 від 28.10.2021, укладений між ТОВ "БВКК "Федорченко" та Сумською міською радою, скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни про державну реєстрацію права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021), припинивши право оренди ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 - є законними, обгрунтованими та підлягають задоволенню за наведених у дані постанові підстав, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення вказаного позову повністю у зв?язку їх правомірністю, законністю, а також належністю та ефективністю обраного прокурором способу захисту.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, з урахуванням мотивів даної постанови, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими обставини з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову прокурора повністю, за наведених у даній постанові підстав.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином:

- стягнути з Сумської міської ради на користь Сумської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 026 грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 831 грн. 20 коп.;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" на користь Сумської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 026 грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 831 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у справі № 920/550/23- задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 28.10.2024 у справі № 920/550/23- скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Керівника Окружної прокуратури міста Суми в інтересах держави до Сумської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" про визнання незаконним та скасування рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР "Про надання в оренду ТОВ "БВКК "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446га", визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 від 28.10.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" та Сумською міською радою, скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни про державну реєстрацію права оренди за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021), припинивши право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 - задовольнити повністю.

3. Визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради від 29.09.2021 №1938-МР "Про надання в оренду ТОВ "БВКК "Федорченко" земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Кринична, 2, площею 0,1446га".

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0220 від 28.10.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" та Сумською міською радою.

Скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Сумської області Куць Світлани Миколаївни про державну реєстрацію права оренди за ТОВ "БВКК "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220 (номер запису про інше речове право:44778858, індексний номер: 61289930 від 02.11.2021), припинивши право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" на земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0220.

4. Стягнути з Сумської міської ради (пл. Незалежності, 2, м. Суми, 40000, ) на користь Сумської обласної прокуратури (рахунок № UA0002983 в ДКСУ. М.Київ, МФО 820172, ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 831 (чотири тисячі вісімсот тридцять одна) грн. 20 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" (вул. Тополянська, буд. 26/1, м. Суми, 40000, ) на користь Сумської обласної прокуратури (рахунок № UA0002983 в ДКСУ. М.Київ, МФО 820172, ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 831 (чотири тисячі вісімсот тридцять одна) грн. 20 коп.

6. Видачу наказу на виконання постанови у справі № 920/550/23 доручити Господарському суду Сумської області.

7. Справу № 920/550/23 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках, передбачених ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Дата складання та підписання повного тексту постанови: 08.04.2025.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

С.А. Гончаров