УХВАЛА

01 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 915/1407/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі у справі)

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі

за позовом Фермерського господарства «Леся»

до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області

про визнання недійсним наказу та визнання права постійного користування.

У судове засіданні представники сторін не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Фермерське господарство «Леся» (далі - позивач та/або ФГ «Леся») звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якій просило суд визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - відповідач та/або Держгеокадастр) від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» (далі - спірний наказ від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ) та визнати за ФГ «Леся» право постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії МК № 013622 від 12.03.1998 на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17 «Про затвердження технічної документації по складанню для ведення державних актів на землю селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2.».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний наказ від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ є недійсним, оскільки, незважаючи на смерть засновника ФГ «Леся», фермерське господарство продовжувало користуватися земельною ділянкою з 2011 року, подавало до контролюючих органів відповідні звіти із зазначенням знаходження у користуванні спірної земельної ділянки, розраховувала та сплачувала за вказану земельну ділянку земельний податок, у фермерського господарства відсутні заборгованості з платежів, а у разі смерті громадянина - засновника фермерського господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2021 у справі № 915/1407/20 (суддя Ржепецький В. О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Разом з тим, суд наголосив, що вищенаведений механізм переходу до фермерського господарства права користування землею застосовується виключно щодо земельної ділянки, з якою безпосередньо пов`язане створення фермерського господарства та його державна реєстрація як юридичної особи. Тільки у цьому випадку з дня державної реєстрації фермерського господарства воно набуває права та обов`язки землекористувача земельної ділянки, наданої її засновнику у користування і відповідне право землекористування фермерського господарства не припиняється зі смертю засновника.

За обставинами даної справи, на момент отримання ОСОБА_2 у постійне користування земельної ділянки площею 44,0 га в межах території Олександрівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акта від 12.03.1998 та на праві приватної власності земельної ділянки площею 6,0 га в межах території Олександрівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акта від 12.03.1998 державна реєстрація ФГ «Леся» як юридичної особи вже відбулася 22.02.1993. Отже, ФГ «Леся» не набуло правомочностей, які витікають з права постійного користування земельною ділянкою площею 44,0 га в межах території Олександрівської сільської ради.

Відтак наказ від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ, яким припинено це право не стосується прав та законних інтересів позивача стосовно права постійного користування земельною ділянкою площею 44,0 га в межах території Олександрівської сільської ради.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 ( Ярош А. І. - головуючий, судді: Діброва Г. І., Принцевська Н. М.) рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2021 у справі № 915/1407/20 скасоване; позов ФГ «Леся» задоволено; визнано недійсним наказ від 04.12.2019 №11067/0/14-19-СГ; визнано за ФГ «Леся» право постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана ОСОБА_2 відповідно до Державного акта на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів від 29.12.1992 № 3113 та Державного акта на право постійного користування землею від 12.03.1998 на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17; стягнуто з Держгеокадастру у на користь ФГ «Леся» судові витрати.

Постанова суду апеляційної інстанції арґументована тим, що постійним землекористувачем спірної земельної ділянки є саме ФГ «Леся». При цьому апеляційний господарський суд вказав, що на час смерті засновника ФГ «Леся» ОСОБА_2 перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою був визначений у статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) від 25.10.2001. Ця стаття не регламентувала припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі приписів ЗК Української РСР від 18.12.1990, а у ЗК Української РСР від 18.12.1990 не було такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою як смерть фізичної особи-користувача. Припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18.12.1990 могло відбутися, зокрема, через припинення діяльності селянського (фермерського) господарства.

При дослідженні матеріалів справи, підстав для припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою, зазначених у статті 141 ЗК України, судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вказав, що юридична особа ФГ «Леся» утворено не на певний час - до смерті її голови, а відповідно до законодавства діє постійно, так само постійно користуючись наданою господарству землею, до її ліквідації, зокрема, за рішенням засновників.

Отже смерть ОСОБА_2 є юридичним фактом як підстава для обрання нового голови фермерського господарства, але не впливає на права і обов`язки відповідача як юридичної особи.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18, від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц.

З огляду на викладене, враховуючи принципи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний господарський суд вказав, що спірна земельна ділянка площею 44,0 га є єдиною, якою користується фермерське господарство, без якої взагалі неможливе існування ФГ «Леся», тому втручання держави у право користування ФГ «Леся» шляхом вилучення спірної земельної ділянки та її повернення до земель державної власності Держгеокадастру не переслідує «суспільний інтерес» і не є пропорційним визначеним цілям.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з моменту, коли фізична особа гр. ОСОБА_2 отримав земельну ділянку для ведення фермерського господарства, у правовідносинах користування земельною ділянкою відбулася фактична заміна землекористувача, а права та обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства. За таких обставин, смерть ОСОБА_2 не впливає на права і обов`язки позивача як юридичної особи та не є підставою для припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою, у зв`язку з чим не відповідає приписам чинного законодавства наказ від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що наказом голови ФГ «Леся» ОСОБА_7. від 10.07.2005 № 4 до складу ФГ «Леся» введено ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) та проведено розпаювання земельної ділянки у ФГ «Леся» на ОСОБА_4 , решту землі залишено за фермерським господарством.

Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20.09.2005 № 463-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки члену фермерського господарства «Леся» ОСОБА_4 у власність для ведення фермерського господарства із земель постійного користування фермерського господарства «Леся» в межах території Олександрівської сільської ради» передано у власність для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_4 земельну ділянку площею 9,66 гектарів ріллі.

Таким чином, апеляційний господарський суд виснував, що при винесенні оскаржуваного наказу від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ Держгеокадастром протиправно позбавлено ОСОБА_4 права власності, без відповідного обґрунтування, що є самостійною підставою для визнання недійсним оскаржуваного наказу.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновоку про наявність підстав для визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ОСОБА_5 відповідно до Державного акта на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів від 29.12.1992 № 3113 та Державного акта на право постійного користування землею серії МК № 013622 від 12.03.1998 на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17 «Про затвердження технічної документації по складанню для ведення державних актів на землю селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2.».

Не погоджуючись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20, ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі (далі - ОСОБА_1 та/або скаржник) звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 та направити справу № 915/1407/20 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

По-перше, ОСОБА_1 наголошує на тому, що суд ухвалив постанову про його права, інтереси та (або) обов`язки, як власника 11 земельних ділянок по 2 га кожна, успадкованих ним у зв`язку зі смертю його матері - ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6 ).

Так, скаржник звертає увагу на те, зі змісту постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 слідує, що земельна ділянка, яка була надана ОСОБА_7 для ведення селянського (фермерського) господарства, після його смерті, що сталося у 2011 році була повернута до комунальної власності на підставі спірного наказу від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ та у подальшому відведена у власність громадянам.

У 2020 році ОСОБА_6 придбала у фізичних осіб у приватну власність (за договорами купівлі - продажу) земельні ділянки, розташовані на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, а саме, 11 земельних ділянок по 2 га кожна з кадастровими номерами: :01:000:0131; :01:000:0134; :01:000:0137; :01:000:0139; :01:000:0141; :01:000:0143; :01:000:0144; :01:000:0145; :01:000:0146; :01:000:0148; :01:000:0149.

Вказані земельні ділянки у 2022 році було успадковано ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю його матері - ОСОБА_6 , що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2022 та від 29.01.2022.

Проте, у липні 2024 року ФГ «Леся» звернулося до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовом у справі № 478/938/24 про витребування у ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:000:0131; :01:000:0134; :01:000:0137; :01:000:0139; :01:000:0141; :01:000:0143; :01:000:0144; :01:000:0145; :01:000:0146; :01:000:0148; :01:000:0149.

Скаржник звертає увагу на те, що в ході підготовчого провадження у справі № 478/938/24 було встановлено, що ФГ «Леся» із посиланнями, зокрема на обставини, встановлені у постанові Південно- західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 вважає доведеними обставини щодо права користування землею, яку успадкував скаржник та яку просить витребувати.

Таким чином, за твердженням скаржника, ухвалюючи постанову від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 Південно-західний апеляційний господарський суд не забезпечив участь у справі ОСОБА_6 як власника спірної земельної ділянки (земельних ділянок придбаних у громадян у 2020 році), спадкоємцем майна якої є скаржник та вирішив спірні правовідносини між Держгеокадастром та ФГ «Леся» визнавши право постійного користування земельною ділянкою, власником якої наразі є скаржник.

По-друге, скаржник вважає, що звернення ФГ «Леся» з позовом у справі № 478/938/24, направлено на позбавлення скаржника права власності та порушення його інтересів, як добросовісного власника (набувача) земельної ділянки. На думку скаржника, факт того, що позов у справі № 478/938/24 пред`явлено через три роки після ухвалення постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 є свідченням того, що ФГ «Леся» було витримано такий довготривалий строк для позбавлення скаржника навіть теоретичної можливості оскаржити судовий акт апеляційного суду ухвалений щодо його власності та без залучення його (його матері) до участі у справі.

По-третє, скаржник звертає увагу на те, що Південно-західним апеляційним господарським судом не було враховано, що правовідносини сторін у справі впливають на права та інтереси власника землі - фізичної особи, а тому суд апеляційної інстанції помилково розглянув справу із порушенням юрисдикції, оскільки у випадку залучення до участі у справі власника земельних ділянок - фізичної особи, розгляд справи в господарському суді був би неможливим через непідсудність справи.

По-четверте, за твердженням скаржника обраний ФГ «Леся» спосіб захисту у даній справі не призвів до ефективного захисту прав та інтересів фермерського господарства. Зокрема, обраний спосіб не відповідав змісту нібито порушеного права фермерського господарства на користування землею, оскільки факт визнання права користування за ФГ «Леся» не призвів до фактичного користування землею, адже через три роки ФГ «Леся» продовжує захищати власні права та інтереси шляхом витребування землі у добросовісного власника, спричиняючи останньому істотну шкоду.

На думку скаржника, в такому випадку ФГ «Леся» мало би захищати власні права та інтереси шляхом, направленим на забезпечення права користування, а не підтвердження такого права, яке б полягало, зокрема, у залученні до участі у справі власника землі. Натомість, захист власного права та інтересу ФГ «Леся» спрямований саме на позбавлення скаржника права власності на землю, набутого добросовісно. При цьому скаржник наголошує, що він не має нести відповідальність за помилки допущені державним органом.

Скаржник також звертає увагу на те, що через фактичний поділ земельної ділянки, наданої ФГ «Леся» у постійне користування її межі та обсяг змінилися, що передбачало складання нового правовстановлюючого документа на землю. Натомість, визнати право постійного користування на 34,3409 га за правовстановлюючим актом на землю в розмірі 44 га не можливо, оскільки земля в 44 га, як об`єкт вже не існує. Вказані обставини не врахував суд апеляційної інстанції, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення у справі.

ФГ «Леся» у відзиві просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Як встановлено апеляційним господарським судом, з копії висновку Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району вбачається, що 08.10.1992 Олександрівською сільською радою народних депутатів Казанківського району узгоджено відвід земельної ділянки загальною площею 50 га у постійне користування для ведення фермерського господарства ОСОБА_2 .

22.02.1993 ОСОБА_2 , на підставі розпорядження представника Президента України по Казанківському району від 18.02.1993 № 36, зареєстрував селянське (фермерське) господарство «Леся», про що 22.02.1993 видано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 22.02.1993 № 20897357 та 18.08.2005 зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 0000085.

Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 18.06.1997 № 36 (далі - розпорядження від 18.06.1997 № 36), надано згоду на відведення голові селянського (фермерського) господарства «Леся» ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність однієї середньої земельної частки площею 6 га, та залишено в постійному користуванні 43,2 га ріллі та 2,8 га пасовища із земель селянського (фермерського) господарства «Леся» в межах території Олександрівської сільської ради.

Рішенням Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17 затверджено технічну документацію по складанню державних актів на землю та на право постійного користування землею гр. ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 50 га, в.т.ч безоплатно у власність 6 га, з них 4,74 га ріллі, 1,26 га під забудовою, в постійне користування, пасовища - 16.8 га, з них 13,4 га - 100-метрова водоохоронна зона, 3,4 на - затоплені пасовища, ріллі - 27,2 га.

З вказаного рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17 вбачається, що ОСОБА_2 надано у постійне користування земельну ділянку площею 44 га на підставі статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство».

12.03.1998 на виконання вказаного рішення від 21.11.1997 № 140-17 головою Казанківської районної ради видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 44,0 га серії МК № 013622.

Також 12.03.1998 ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на 6,0 га землі, серії МК № 1624.

Наказом голови ФГ «Леся» ОСОБА_2. від 10.07.2005 № 4 до складу ФГ «Леся» введено ОСОБА_4 та проведено розпаювання земельної ділянки у ФГ «Леся» на ОСОБА_4 , решту землі залишено за фермерським господарством.

Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20.09.2005 № 463-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки члену фермерського господарства «Леся» ОСОБА_4 у власність для ведення фермерського господарства із земель постійного користування фермерського господарства «Леся» в межах території Олександрівської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки члену ФГ «Леся» ОСОБА_4 у власність для ведення ФГ «Леся» в межах території Олександрівської сільської ради, передано у власність для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_4 земельну ділянку площею 9,66 гектарів ріллі із земель Олександрівської сільської ради.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 видано державний акт серії МК № 099970 від 03.10.2005 про право власності на земельну ділянку для ведення фермерського господарства в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області земельну ділянку площею 9,66 га.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.03.2020 державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 , кадастровий номер :04:000:0152, площею 9,6591 га здійснено 11.03.2020, номер запису 36008106.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , на ім`я якого було видано державний акт на право постійного користування землею серії МК № 013622 від 12.03.1998. Вказане підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 01.03.2011.

Відповідно до спірного наказу від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ, право постійного користування земельною ділянкою площею 44,0 га, надане ОСОБА_2 , посвідчене державним актом на право постійного користування землею серії МК № 13622, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 12.03.1998 за № 61, розташовану в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, вважається припиненим.

Як зазначалося вище, предметом спору у даній справі є визнання недійсним наказу від 04.12.2019 № 11067/0/14-19-СГ та визнання за ФГ «Леся» права постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_2 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії МК №013622 від 12.03.1998 на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17 «Про затвердження технічної документації по складанню для ведення державних актів на землю селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2.».

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження є однією з основних засад судочинства.

Отже, Держава гарантує право на апеляційний перегляд справи, який здійснюється після її розгляду в суді першої інстанції, а касаційне оскарження допускається у визначених законом випадках.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

ЄСПЛ у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

За правилами статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на:

1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;

2) ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали;

4) ухвали і постанови суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови суду апеляційної інстанції у справах про банкрутство (неплатоспроможність) у випадках, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства.

Вказана норма права визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У вирішенні цього питання суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення таку особу наділено новими правами або покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому тощо. Тобто, суд має розглянути та вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Особа, яка звертається з касаційною скаргою в порядку статей 17, 287 ГПК України, повинна довести, що (1) оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і (2) такий зв`язок має бути (2.1) очевидним та (2.2) безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в касаційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Рішення є таким, що прийнято про права/інтереси та/або обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права/інтереси та/або обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права/інтереси та/або обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги.

Вказані правові висновки є усталеними в практиці Верховного Суду та викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 904/897/19, Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/9016/16, від 21.07.2020 у справі № 914/1971/18, від 22.03.2023 у справі № 905/1397/21, від 11.03.2024 у справі № 922/5628/14.

Узагальнено доводи скаржника зводяться до того, що оскаржуване судове рішення прийнято про права його матері як власника 11 земельних ділянок по 2 га кожна з кадастровими номерами: :01:000:0131; :01:000:0134; :01:000:0137; :01:000:0139; :01:000:0141; :01:000:0143; :01:000:0144; :01:000:0145; :01:000:0146; :01:000:0148; :01:000:0149, придбаних нею у фізичних осіб за договорами купівля-продажу у 2020 році та які наразі належать скаржникові на праві власності, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих у 2022 році, оскільки у зв`язку з задоволенням позову у цій справі ФГ «Леся» (через три роки після ухвалення оскаржуваної постанови, а саме у липні 2024 року) звернулося з позовом у іншій справі № 478/938/24. При цьому, в ході підготовчого провадження у справі № 478/938/24 було встановлено, що ФГ «Леся» із посиланнями, зокрема на обставини, встановлені у постанові Південно- західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 вважає доведеними обставини щодо права користування землею, яку успадкував скаржник та яку просить витребувати ФГ «Леся».

На підтвердження цього скаржником до касаційної скарги додано копії, зокрема, позовної заяви у справі № 478/938/24 та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Проте, Верховний Суд звертає увагу на те, що з оскаржуваної постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 не вбачається вирішення питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника та/або його матері, оскільки судом апеляційної інстанції вирішено спір, який виник між Держгеокадастром та ФГ «Леся» щодо права постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана ОСОБА_2 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії МК № 013622 від 12.03.1998 на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 № 140-17 «Про затвердження технічної документації по складанню для ведення державних актів на землю селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2.».

Посилання скаржника на те, що наслідки прийняття судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення безпосередньо впливають на його права, інтереси та (або) обов`язки, оскільки ФГ «Леся» у липні 2024 року звернулося до нього з позовом у іншій справі № 478/938/24, виключає ймовірність порушення прав, інтересів та (або) обов`язків скаржника саме на час прийняття оскаржуваного рішення (13.07.2021).

Водночас, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (постанова від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13). Зокрема, рішення суду не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі, незалежно від того, чи було таке рішення в подальшому оскаржене і скасоване (постанова від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц).

Відтак, Верховний Суд виходить з того, що:

- ні мотивувальна, ні резолютивна частина оскаржуваного судового рішення не містить будь-яких тверджень та/або посилань, які б стосувалися прав, інтересів та/або обов`язків ОСОБА_6 або ОСОБА_1 ;

- скаржником не доведено, ураховуючи принцип змагальності, що оскаржуване судове рішення безпосередньо впливає на права та/або обов`язки скаржника та зачіпає його інтереси, існує очевидний та безумовний зв`язок між оскаржуваним судовим рішенням і правами та/або обов`язками скаржника;

- відсутні посилання на те, в яких саме конкретних частинах оскаржуваного судового рішення прямо вказано про права, інтереси та/або обов`язки скаржника та/або його матері і конкретно про які саме (права, інтереси та/або обов`язки);

- у зв`язку із наведеним вище наявні підстави для закриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 296 ГПК України.

Наведені скаржником доводи у касаційній скарзі мають ймовірний характер і наведені аргументи, мотиви, міркування не свідчать про очевидний та безумовний правовий зв`язок між скаржником та сторонами конкретно у цьому спорі.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржниками не зазначено й не обґрунтовано.

Пунктом 3 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, оскільки скаржником у встановленому порядку не доведено, що оскаржуваною постановою суду апеляційної інстанції вирішено питання про його права та інтереси, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю відповідно до пункту 3 частини першої статті 296 ГПК України.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України судові витрати з касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 915/1407/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ