ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2025 р. Справа№ 910/430/22 (910/17536/23)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судових засідань: Гончаренка О.С.

представників сторін:

від позивача : Глеваський В.В.;

від відповідача -1 : не з`явився;

від відповідача -2 : не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 року,

у справі №910/430/22(910/17536/23) (суддя С.В. Стасюк ),

за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича,

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД",

2) Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс",

про визнання недійсним договору № 33-09/21 від 20.09.2021 року,

в межах справи №910/430/22,

за заявою Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражний керуючий Глеваський Віталій Васильович звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" та Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" про визнання недійсним договору № 33-09/21 від 20.09.2021 та застосування наслідків недійсності правочину (з урахуванням заяви про збільшення).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що спірний договір має ознаки фраудаторності, оскільки: ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" до відкриття провадження у справі про банкрутство взяло на себе зобов`язання, внаслідок чого воно стало неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; укладений між заінтересованими особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачені договором; уповноваженою особою ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" ймовірно було перевищено свої повноваження під час укладення договору, як значного правочину; при укладенні договору було завищено відсоткову ставку за користування кредитом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/430/22(910/17536/23) у задоволенні позову розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" та Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" про визнання недійсним договору № 33-09/21 від 20.09.2021 відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, наявність збитків, яких було завдано будь-кому за результатом укладення договору надання позики № 33-09/21 від 20.09.2021, тобто, така кваліфікуюча ознака, як завдання збитків боржнику або кредиторам, повинна виражатися не лише у наявності у боржника заборгованості перед кредиторами, а також і у наявності умислу у сторін договору та завданя шкоди кредиторам.

Таким чином, суд зазначає, що позивачем не доведено вірогідними засобами доказування обставин того, що внаслідок вчинення боржником оспорюваного правочину, останній взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого, виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, як і не доведено настання негативних наслідків для боржника або кредиторів за результатом укладеного договору, які безсумнівно зменшують його активи, що в свою чергу негативно вплине на захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення вимог.

Водночас, суд вказує, що позивач звертаючись з даним позовом про визнання недійсним договору, жодним чином не обґрунтовує безпосереднього порушення оспорюваним договором його прав та законних інтересів, як заінтересованої особи та кредиторів, а також, як будуть вони захищені та відновлені в результаті визнання його недійсним, враховуючи те, що статтею 42 КУзПБ передбачено не лише підстави для визнання правочинів недійсними, але й наслідки недійсності таких правочинів. Така процедура спрямована на повернення до складу конкурсної маси відчужених за цими правочинами активів боржника та для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах його кредиторів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не доведено наявності підстав, визначених абз. 3 ч. 1 ст. 42 КУзПБ для визнання недійсним вчиненого боржником оспорюваного правочину.

Також суд першої інстанції зазначає, що твердження позивача про перебування позикодавця та боржника під контролем однієї особи ОСОБА_1 є такими, що не відповідають дійсності, у зв`язку з чим, судом відхилені твердження позивача стосовно того, що спірний правочин укладений між заінтересованими особами.

Крім того, судом першої інстанції вказано, що твердження позивача щодо ймовірного перевищення уповноваженою особою ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" повноважень під час укладення договору не знайшли свого підтвердження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражний керуючий Глеваський Віталій Васильович подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір про надання позики № 33-09/21 від 20.09.2021 та застосувати наслідки недійсності правочину.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що спірний договір визначає збільшення позикодавцем відсоткової ставки за користування позикою у 14 разів (до 14%) лише через 1 (один) місяць з моменту укладення оспорюваного правочину, внаслідок чого зобов`язання боржника зі сплати процентів за користування позикою збільшилось з 2,5 млн грн на рік до 35 млн грн на рік, що, на його думку, спростовує висновок суду першої інстанції про те, що судом не встановлено, що оспорюваний правочин містить положення про покладення на боржника надмірного фінансового тягаря у вигляді додаткових штрафу, пені тощо.

Скаржник вважає висновок суду необгрутованим, оскільки положення частини першої ст. 42 КУзПБ не містять такої кваліфікуючої ознаки визнання правочину недійсним як "завдання збитків боржнику або кредиторам", тому такий висновок Господарського суду міста Києва є вільною інтерпретацією положень частини першої ст. 42 КУзПБ, яка не відповідає змісту відповідної норми.

Апелянт також зауважує, що виходячи з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач-1 та відповідач-2 на момент укладення оспорюваного правочину були заінтересованими особами у розумінні положень ст. 1 Кодексу про банкрутство, адже фактично діяльність обох контролювалась єдиною особою - ОСОБА_1 , що у відповідності до положень частини другої ст. 42 Кодексу про банкрутство є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Апелянт, посилаючись на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 02.04.2024 у справі №910/862/22(910/5477/23), у постанові від 09.05.2023 у справі №906/43/22 зазначає, що доводи позивача у сукупності спростовують висновки суду першої інстанції про те, що позиваем не доведено факт укладення оспорюваного правочину із заінтересованими особами.

Скаржник також звертає увагу, що залучення судом першої інстанції 04.04.2024 такого доказу, як Протокол Загальних зборів учасників ТОВ «ТД «Агроімпорт ЛТД» №118-1 від 16.09.2021 до матеріалів справи та подальше його врахування під час прийняття рішення, на думку апелянта, свідчить про порушення Господарським судом міста Києва норм процесуального права.

Крім того, скаржник посилається на практику Верховного Суду, а саме: постанову КГС ВС від 23.01.2024 у справі №907/935/21(907/957/22); постанову КГС ВС від 04.10.2023 у справі № 910/15232/20(910/18162/21); постанову КГС ВС від 25.05.2023 у справі № 910/14918/20 (910/17697/21); постанову КГС ВС від 19.01.2023 у справі №925/1248/21(925/111/22); постанову КГС ВС від 22.02.2024 у справі №916/3619/19(916/959/23).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" у своєму відзиві, наданому до суду 27.09.2024, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Крім того, відповідач-2 наголошує, що відповідач-1 не подавав відзиву у даній справі, тому не міг разом з ним подати докази. Відповідач-1 04.04.2024, подав до суду Протокол Загальних зборів учасників ТОВ «ТД «Агроімпорт ЛТД» №118-1 від 16.09.2021 на стадіі підготовчого провадження.

Відповідач-2 зазначає, що твердження апелянта про пов`язаність як підставу для визнання недійсним договору не підтверджена жодними вагомими фактами, які б свідчили про те, що пов`язана особа одночасно приймала рішення та розпоряджалась майном сторін оскаржуваного правочину.

Відповідач-2 вважає, що наведені в апеляційній скарзі твердження позивача про пов`язаність осіб є нічим іншим ніж спроба маніпулювати фактами за допомогою власних хибних думок та переслідуючи цілі, відмінні від цілей, які має переслідувати розпорядник майна в процедурі банкрутства.

Відповідача- 2 зауважує, що апелянт має довести кому та яким чином було завдано шкоду в наслідок укладення оскаржуваного правочину, проте, як вбачається з викладеного, апелянт ухиляється від конкретних підстав визнання договору недійсним та лише користується правом наданим ст. 42 КУПБ без достатніх підстав.

Відповідач-2 зазначає, що апелянт наголошує на великому розмірі відсотків за користування коштами, проте дані доводи апелянта, на його думку, взагалі не вартують уваги, оскільки укладаючи оскаржуваний правочин кожна із сторін правочину переслідує певні цілі, тобто надання позики передбачає отримання відсотків за користування чужими грошовими коштами. Апелянт не зазначає чи були нараховані ці 35 млн. грн, що є маніпуляцією та спробою ввести суд в оману.

На думку відповідача-2, крім наданого ст. 42 КУПБ права на оскарження правочину, апелянт не зміг довести ті обставини на якій він посилається.

Узагальнені доводи відповіді на відзив на апеляційну скаргу

11.10.2024 розпорядник майна ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражний керуючий Глеваський В.В. подав до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив на апеляційну скаргу, де виклав доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2024, апеляційну скаргу арбітражного керуючого Глеваського В.В передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: ОСОБА_2. (суддя доповідач), судді: Доманська М.Л., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.08.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/430/22 (910/17536/23).

На виконання вказаної ухвали Північного апеляційного господарського суду, місцевим господарським судом направлено матеріали справи №910/430/22 (910/17536/23).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною арбітражного керуючого Глеваського В.В на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 року у справі №910/430/22 (910/17536/23) та розгляд справи призначено на 15.10.2024.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 08.10.2024 суддю ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, у зв`язку з чим було проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/430/22 (910/17536/23).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи №910/430/22(910/17536/23), для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Полякова Б.М. суддів: Доманська М.Л., Отрюх Б.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 прийнято апеляційну скаргу арбітражного керуючого Глеваського В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17536/23) до провадження у складіколегії суддів: головуючого судді: Полякова Б.М. суддів: Доманська М.Л., Отрюх Б.В. та призначено розгляд апеляційної скарги на 09.12.2024.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 19.11.2024 №3349/0/15-24 суддю Полякова Б.М. було звільнено з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, у зв`язку з чим було проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/430/22 (910/17536/23).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи №910/430/22(910/17536/23), для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Остапенко О.М., суддів: Отрюх Б.В., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 заяву суддів Остапенка О.М., Отрюха Б.В. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17536/23) задоволено. Відведено суддів Остапенка О.М. та Отрюха Б.В. від розгляду апеляційної скарги розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17536/23).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи №910/430/22(910/17536/23), для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Сотніков С.В., суддів: Іоннікова І.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2024 заяву судді Сотнікова С.В. про самовідвід у справі № 910/430/22 (910/17536/23) задоволено. Матеріали справи № 910/430/22 (910/17536/23) передано для визначення складу суду відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи №910/430/22(910/17536/23) від 09.12.2024, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Пателієнко В.О., суддів: Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 заяву судді Північного апеляційного господарського суду Пантелієнка В.О. про самовідвід у справі №910/430/22(910/17536/23) задоволено. Матеріали справи №910/430/22(910/17536/23) передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень п.п.17.4 п.17 ч.1 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2024 автоматичний розподіл не відбувся. Не вистачило потрібної кількості суддів для розподілу справи, які слухають дану категорію справ.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 11.12.2024 справу №910/430/22(910/17536/23) за апеляційною скаргою розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення господарського суду м.Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17536/23) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Майданевича А.Г., суддів - Коротун О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 прийнято апеляційну скаргу арбітражного керуючого Глеваського В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17536/23) до провадження у складі колегії суддів: головуючого судді: Майданевича А.Г., суддів: Коротун О.М., Сулім В.В. та призначено розгляд апеляційної скарги на 03.02.2025.

Судове засідання 03.02.2025 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 продовжено строк розгляду справи №910/430/22 (910/17608/23) та призначено розгляд апеляційної скарги розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/430/22 (910/17608/23) на 03.03.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 відкладено розгляд апеляційної скарги розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі № 910/430/22 (910/17608/23) на 02.04.2025.

Явка представників сторін у судове засідання

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судове засідання 02.04.2025 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, часі та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення електронного документу до електронного суду сторін, що підтверджується відповідними довідками наявними в матеріалах справи.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення зазначених вище сторін про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку без участі представників відповідачів.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 20.09.2021 між АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" (далі-позикодавець) та ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД"(далі-позичальник) укладено договір про надання позики № 33-09/21 (далі-договір).

Відповідно до п. 1.1. договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі, визначеній цим договором для використання відповідно до цільового призначення, а позичальник приймає цю суму грошових коштів та зобов`язується використовувати її відповідно до цільового призначення, сплатити проценти та повернути таку ж суму грошових коштів у строк, визначений цим договором.

Пунктом 2.1 договору сума позики за цим договором становить 250 000 000,00 грн.

Відповідно до п.3.2 договору розмір процентів складає 1% (один відсоток) річних від загальної суми позики на рік та нараховуються з дня надходження позики на рахунок позичальника коштів до закінчення строку надання позики або до дня дострокового повернення суми позики. За згодою сторін процентна ставка може бути змінена і така згода має бути виражена виключно у письмовому вигляді.

Нараховані проценти позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві шляхом перерахування їх на розрахунковий рахунок позикодавця щомісячно, до 18 числа наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору позика надається терміном до 31.10.2022.

Згідно із п. 7.4. договору позики позикодавець за цим договором має право вимагати від позичальника повернення суми позики,визначеної у пункті 2.1. цього договору, до закінчення строку, на який надається позика, а саме строку зазначеному в пункті 6.1. договору. Про вимогу дострокового повернення позики позикодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника не менше як за 5 днів.

Додатковою угодою від 21.10.2021 №1 до договору № 33-09/21 внесено зміни до пункту 6.1. договору, відповідно до якого строк надання позики встановлено до 31.10.2023.

За положеннями додаткової угоди від 01.11.2021 № 2 до договору № 33-09/21 пункт 3.2. договору викладено в новій редакції: "3.2. розмір процентів, визначених пунктом 3.1 договору, складає 14% річних від загальної суми позики, зазначеної у пункті 2.1 договору, на рік та нараховуються з дня надходження позики на рахунок позичальника коштів до закінчення строку надання позики, який вказаний у пункті 6.1 договору або до дня дострокового повернення суми позики з урахуванням вимог пункту 3.4 цього договору. За згодою сторін процентна ставка може бути змінена і така згода має бути виражена виключно в письмовому вигляді".

У додатковій угоді від 21.12.2021 № 3 до договору № 33-09/21 сторонами погоджено, що позичальник за умовами пункту 7.6. договору зобов`язується здійснити всі необхідні дії для надання забезпечення за цим договором та належним чином оформити забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено, що надання позики АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" за договором на надання позики від 20.09.2021 № 33-09/21 та часткове погашення процентів ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" підтверджується наявними в матеріалах справи № 910/430/22 про банкрутство ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" копіями платіжних доручень.

На переконання позивача (розпорядника майна) спірний договір має ознаки фраудаторності, оскільки: ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" до відкриття провадження у справі про банкрутство взяло на себе зобов`язання, внаслідок чого воно стало неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; укладений між заінтересованими особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачені договором; уповноваженою особою ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" ймовірно було перевищено свої повноваження під час укладення договору, як значного правочину; при укладенні договору було завищено відсоткову ставку за користування кредитом.

У зв`зязку з чим позивач звернувся до суду про визнання недійсним договору про надання позики № 33-09/21 від 20.09.2021 та застосування наслідків недійсності даного правочину.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Частинами першою, другою статті 7 КУзПБ передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною яких є боржник, за правилами, визначеним ГПК України.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20).

Розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражний керуючий Глеваський В.В. реалізуючи своє право та в межах своїх повноважень, звернувся до господарського суду, в межах справи про банкрутство ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", з позовною заявою про визнання недійсним договору про надання позики № 33-09/21 від 20.09.2021 та застосування наслідків недійсності даного правочину.

У позовній заяві розпорядник майна стверджує, що договір надання позики № 33-09/21 від 20.09.2021 вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, без наміру його реального виконання, виключно із метою формування штучної "дружньої" кредиторської заборгованості з метою здійснення в майбутньому контролю над комітетом кредиторів боржника у випадку відкриття провадження у справі про банкрутство щодо нього.

Фраудаторність договору, на думку заявника, підтверджується, зокрема, тим, що: ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" до відкриття провадження у справі про банкрутство взяло на себе зобов`язання, внаслідок чого воно стало неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; укладений між заінтересованими особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачені договором; уповноваженою особою ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" ймовірно було перевищено свої повноваження під час укладення договору, як значного правочину; при укладенні договору було завищено відсоткову ставку за користування кредитом.

Тобто, вимоги заявника ґрунтуються на аргументах, які з-поміж іншого обґрунтовані з посиланням на приписи статей 13, 16, 203, 215 ЦК України щодо наявності в оспорюваних правочинів ознак фраудаторного правочину.

КУзПБ (Закон про банкрутство до 21.10.2019) є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема, щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20).

Категорія фраудаторності у процедурі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами. Тому можливість оспорення правочину боржника у межах справи про банкрутство є одним із юридичних інструментів гарантування збільшення ліквідаційної маси боржника та як результат захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення їх вимог.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Тому, учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

Слід наголосити, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Отже, закріплений Цивільним кодексом України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Порушення вимог принципу справедливості, добросовісності і розумності має бути пов`язаним із негативними наслідками (відмова у захисті права, визнання правочину недійсним, визнання недійсними окремих умов договору тощо).

Застосування принципу правової презумпції сумнівності правочинів та майнових дій боржника при дослідженні угод боржника, що мають сумнівний характер з точки зору відповідності їх чесним звичаям у підприємницькій діяльності, є обов`язковим (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17).

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Відносно критеріїв (ознак), за якими правочин може бути кваліфікований, як фраудаторний, колегія суддів зазначає наступне.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19 (902/1243/20)).

Колегія суддів наголошує, що до фраудаторного правочину як зловживання правом, намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним визначальним критерієм зловживання правом.

В цій частині, колегія суддів, також, звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки щодо виявлення ознак фраудаторного правочину у справі (постанова від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, провадження № 12-60гс21):

- порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину (пункт 10.5);

- фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору (пункт 10.26);

- У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах (пункт 10.27);

- правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (пункт 10.34);

- метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства (пункт 10.36);

- договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155);

- учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів (пункт 10.39);

- укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів. Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі ;

- КУзПБ є спеціальним нормативним актом, у якому поєднуються норми матеріального та процесуального права, що регулюють неплатоспроможність, а за відсутності відповідного регулювання за цим Кодексом застосовуються загальні приписи ГПК України, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативних актів (частина шоста статті 12 ГПК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі № 405/1820/17 від 24.07.2019, № 910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 відмовлено Акціонерному товариству "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" від імені та на підставі якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "Даліз-Фінанс" у задоволенні заяви про відкриття провадження у справі № 910/430/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД". Відкрито провадження у справі № 910/430/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" за заявою Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро". Визнано Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" на загальну суму 67 480 242,82 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника та процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича. Визначено дату проведення попереднього судового засідання на 24.01.2023.

27.12.2022 на офіційному веб-порталі судової влади України оприлюднено оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД".

Станом на 18.07.2024 справа № 910/430/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" перебуває на стадії процедури розпорядження майном.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний правочин укладений боржником 20.09.2021, провадження у справі про банкрутство відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" відкрито ухвалою суду від 01.12.2022, тобто, після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) боржника в якому врегульовано ст. 42 цього Кодексу.

Стаття 42 КУзПБ встановлює підстави, з яких правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, а також правові наслідки визнання таких правочинів недійсними.

У порядку передбаченому ст. 42 КУзПБ можуть бути визнаними за спеціальними підставами окремі правочини боржника, що не виключає можливості визнання недійсними правочинів боржника також відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, оскільки тільки в межах провадження у справі про банкрутство законодавець визначив підсудність суду справ про визнання недійсними правочинів боржника, не обмежуючи підстав, за якими заявляються вимоги про визнання недійсним правочину (п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (ч. 3, 4 ст. 42 КУзПБ).

Так, однією із підстав для визнання спірного правочину недійсним на переконання позивача є те, що ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" до відкриття провадження у справі про банкрутство взяло на себе зобов`язання, внаслідок чого воно стало неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим. Як зазначає позивач, станом на дату укладання спірного правочину ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" вже знаходилось у скрутному майновому стані, тобто зміст оспорюваного договору не відповідає критеріям розумності та добросовісності, що є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів зауважує, що необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18).

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які дають змогу вважати висновок про існування певної обставини істинним з певною вірогідністю, яка задовольняє встановлений для доведення цієї обставини стандарт доведення.

Таким чином, досліджуючи питання недійсності правочину, укладеного боржником в підозрілий період, суд в межах наявних в нього повноважень, передбачених статтями 86, 237 ГПК України, має надати належну правову оцінку заявленим вимогам заявника з урахуванням визначених ним підстав заявлених вимог (фактичної підстави - вчинення правочинів на шкоду кредиторам та правової підстави, яка, окрім приписів статті 42 КУзПБ, ґрунтується на загальних нормах ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що надання позики АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" за договором на надання позики від 20.09.2021 № 33-09/21 в сумі 250 000 000, 00 грн та часткове погашення процентів ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" в сумі 277 601, 67 грн підтверджується наявними в матеріалах справи № 910/430/22 про банкрутство ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" копіями платіжних доручень та позивачем спростовано не було.

Суд також встановив, що позивач посилаючись на те, що боржник станом на час укладення спірного правочину знаходився у скрутному майновому стані, натомість, до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, натомість, позивачем не надано суду жодних доказів та пояснень стосовно того, яка була наявна у ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" сума невиконаних ним грошових зобов`язань, строк виконання яких настав, станом на час укладення спірного правочину, тобто, станом на 20.09.2021.

При цьому, за умовами укладеного між відповідачами договору про надання позики № 33-09/21 боржником (ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД") отримано позику в сумі 250 000 000, 00 грн.

Тобто, за умовами оскаржуваного договору, боржник не здійснював відчуження, що призвело б до зменшення його активів, а навпаки отримав майно.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що не встановлено, що оспорюваний правочин містить положення про покладення на боржника надмірного фінансового тягаря у вигляді додаткових штрафу, пені тощо.

Що стосується тверджень позивача, що при укладенні договору було завищено відсоткову ставку за користування кредитом, то такі твердження відхиляються судом, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не (повернув суму позики, він зобов`язаний оплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний оплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, як вбачається з норм ЦК України, якщо договір позики не є безвідсотковим то сторони договору самі встановлюють відсоткову ставку в договорі. Якщо договором не передбачено відсоткову ставку, то вона встановлюється на рівні відсоткової ставки НБУ.

Тобто, 20.09.2021, станом на дату укладення оскаржуваного договору, відсоткова ставка за договором була в розмірі 1%, при тому, що відсоткова ставка НБУ, встановлена станом на 10.09.2021 року становила 8,5%, отже, на 7,5% менше від встановленого мінімуму відсоткової ставки НБУ за позикою. У свою чергу, означених обставин позивачем не спростовано, доказів, щоб свідчило про протилежне суду не представлено.

Стосовно доводів апелянта, що збільшення відповідачем-2 відсоткової ставки за користування позикою до 14% додатковою угодою №2 від 01.11.2021 до договору про надання позики, внаслідок чого зобов`язання боржника збільшилось до 35 млн грн на рік, колегія суддів зазначає, що облікова відсоткова ставка або ставка рефінансування - норма відсотка, що стягується Національним банком України при рефінансуванні комерційних банків. Вона є монетарним інструментом, за допомогою якого Нацбанк встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових ресурсів. Коливання облікової ставки НБУ є необхідним для підтримання курсової стабільності, що є важливою передумовою забезпечення цінової та фінансової стабільності.

Так, облікова ставка НБУ у період дії договору з 20.09.2021 до 31.10.2023 змінювалась наступним чином: з 10.09.2021 - 8,5%, з 10.12.2021 - 9%, з 21.01.2022 - 10%, з 03.06.2022 - 25%, з 28.07.2023 - 22%, з 15.09.2023 - 20%, з 27.10.2023 - 16 %. При цьому, позикодавець збільшивши облікову ставку до 14% за користування кредитом більше її не збільшив, з огляду на підвищення такої ставки НБУ.

Таким чином, вказані доводи апелянта не вартують уваги, оскільки укладаючи оскаржуваний договір кожна зі сторін правочину переслідує певні цілі, тобто надання позики передбачає отримання відсотків за користування чужими грошовими коштами. Додаткова угода № 2 від 01.11.2021 до договору про надання позики № 33-09/21 підписана сторонами договору без зауважень.

Крім того, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, наявність збитків, яких було завдано будь-кому за результатом укладення договору надання позики № 33-09/21 від 20.09.2021, тобто, така кваліфікуюча ознака, як завдання збитків боржнику або кредиторам, повинна виражатися не лише у наявності у боржника заборгованості перед кредиторами, а також і у наявності умислу у сторін договору завдати шкоди кредиторам.

Проте, позивач не зважаючи на фактичні обставини справи, стверджує про наявність шкоди для кредиторів, втім, зовсім не звертає увагу на те, що відповідач-2 також поніс значні збитки від укладеного договору, що і виразилося в кредиторських вимогах відповідача-2 у справі про банкрутство ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД".

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено вірогідними засобами доказування обставин того, що внаслідок вчинення боржником оспорюваного правочину, останній взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого, виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, як і не доведено настання негативних наслідків для боржника або кредиторів за результатом укладеного договору, які безсумнівно зменшують його активи, що в свою чергу негативно вплине на захист інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення вимог.

Крім того, суд вірно звернув увагу на те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Тобто, позивач як особа, яка вважає, що його право порушено самостійно визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті. Недоведеність порушення прав позивача оспорюваним договором є достатньою підставою для відмови у позові.

Водночас, колегія суддів зауважує, що позивач звертаючись з даним позовом про визнання недійсним договору, жодним чином не обґрунтовує безпосереднього порушення оспорюваним договором його прав та законних інтересів, як заінтересованої особи та кредиторів, а також, як будуть вони захищені та відновлені в результаті визнання його недійсним, враховуючи те, що статтею 42 КУзПБ передбачено не лише підстави для визнання правочинів недійсними, але й наслідки недійсності таких правочинів. Така процедура спрямована на повернення до складу конкурсної маси відчужених за цими правочинами активів боржника та для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах його кредиторів.

Правові наслідки недійсності правочину визначені також статтею 216 ЦК України, в частині першій якої закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Водночас, у справі що розглядається, як при чинності договору про отримання позики, так й при визнанні його недійсними, боржник не звільняється від обов`язку повернення позичальнику (АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс") грошових коштів, отриманих за цим договором.

Таким чином, на переконання колегія суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не доведено наявності підстав, визначених абз. 3 ч. 1 ст. 42 КУзПБ для визнання недійсним вчиненого боржником оспорюваного правочину.

Колегія суддів також звертається до релевантного судового рішення, зокрема, до правових висновків викладених у постанові ВС КГС від 28.09.2022 у справі № 910/1539/21 (910/9303/21) де предметом касаційного перегляду була ухвала Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022, прийняті за наслідками розгляду заяви про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги, укладених боржником до порушення справи про його банкрутство.

Також однією із підстав для визнання спірного правочину недійсним позивач посилається на те, що спірний правочин укладений між заінтересованими особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачені договором. Зокрема, як у позові, так і у апеляційній скарзі позивач відзначає, що засновником ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" був ОСОБА_1 (частка у статутному капіталі - 90%) та відповідач-1 (частка у статутному капіталі - 10%); кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" є ОСОБА_1 ; директором відповідача-1 був ОСОБА_1 ; кінцевим бенефіціарним власником відповідача-1 до 04 кварталу 2021 року був ОСОБА_1 , а з 4 кварталу 2021 року - ОСОБА_3 (його дружина).

Що стосується зазначених доводів колегія судів вказує наступне.

Відповідно до ст. 1 КУзПБ, заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з робота за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього (Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" створений та діє відповідно до Закону України "Про інститути спільного інвестування" (далі - Закон).

Згідно із ч. 1 ст. 14 Закону управління активами корпоративного фонду на підставі відповідного договору здійснює компанія з управління активами.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону активи інституту спільного інвестування - сформована за рахунок коштів спільного інвестування сукупність майна, корпоративних прав, майнових прав і вимог та інших активів.

Приписами ст. 48 Закону передбачено, що до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов`язання. Такі зобов`язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами відступлення прав вимоги, позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством.

Тобто, права вимоги виконання зобов`язань до боржника за договором позики є активами фонду, управління якими здійснює відповідна компанія з управління активами.

Відповідно до ст. 63 Закону у відносинах з третіми особами компанія з управління активами корпоративного фонду повинна діяти від імені та в інтересах такого фонду на підставі договору про управління активами.

За своєю правовою природою управління майном корпоративного інвестиційного фонду є довірчим управлінням, загальні положення якого визначено главою 70 Цивільного кодексу України, яка має назву "Управління майном". Так, відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 1033 ЦК України, управитель діє без довіреності. Управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

У ч. 6 ст. 63 Закону України "Про інститути спільного інвестування" визначено, що у відносинах з третіми особами компанія з управління активами корпоративного фонду повинна діяти від імені та в інтересах такого фонду на підставі договору про управління активами.

Так, від імені та в інтересах АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс", на підставі договору про управління активами № 15/2021 від 15.07.2021 (дата прийняття та номер Рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про видачу ліцензії на провадження професійної діяльності на ринках капіталу - діяльності з управління активами інституційних інвесторів: 14.05.2013 № 286, строк дії з 18.05.2013 - необмежений) діє ТОВ "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "Даліз-Фінанс".

15.07.2021 між АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" (далі - Фонд) та ТОВ "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "Даліз-Фінанс" (дата прийняття та номер Рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про видачу ліцензії на провадження професійної діяльності на ринках капіталу - діяльності з управління активами інституційних інвесторів: 14.05.2013 № 286, строк дії з 18.05.2013 - необмежений) (далі - Компанія з управління активами) укладено договір № 15/2021 про управління активами корпоративного інвестиційного Фонду, відповідно до якого Фонд з метою проведення діяльності зі спільного інвестування доручає, а Компанія з управління активами за винагороду приймає на себе зобов`язання щодо надання послуг з управління активами Фонду від імені, в інтересах і за рахунок Фонду, відповідно до умов та протягом терміну дії цього договору та у відповідності до чинного законодавства України. Договір укладається на весь термін діяльності Фонду (пункт 9.3. договору про управління активами).

Компанія з управління активами зобов`язана:

- управляти активами Фонду відповідно до вимог інвестиційної декларації Фонду, Регламенту Фонду, Проспекту емісії акцій Фонду та чинного законодавства України (пункт 2.1.1. договору про управління активами);

- діяти в інтересах Фонду (формувати інвестиційний портфель відповідно до Інвестиційної декларації Фонду з метою отримання максимального доходу при мінімально можливих ризиках з урахуванням умов. Зазначених у цьому договорі, кон`юнктури ринку цінних паперів, ризику вибору контрагента та інших факторів ризику) (пункт 2.1.2. договору про управління активами);

- брати участь в управлінні діяльністю юридичної особи, акції (частки, паї) якої належать до складу активів Фонду (пункт 2.1.20. договору про управління активами);

- представляти інтереси Фонду в стосунках з органами державної влади, юридичними та фізичними особами (резидентами та нерезидентами України), міжнародними та громадськими організаціями (пункт 2.1.12 договору про управління активами).

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України "Про інститути спільного інвестування" та п. 4.1.1. договору № 15/2021 від 15.07.2021 про управління активами АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс", компанія з управління активами несе майнову відповідальність за порушення вимог законодавства, Регламенту Фонду, Проспекту емісії акцій Фонду, Інвестиційної декларації, договору про управління активами корпоративного фонду та за збитки, що були завдані Фонду її діями (бездіяльністю) згідно із чинним законодавством України та у відповідності до Проспекту емісії акцій Фонду, Регламенту Фонду та цього договору.

Таким чином, управління майном АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" в тому числі участь в управлінні діяльністю юридичної особи, акції (частки, паї) якої належать до складу активів Фонду, здійснює ТОВ "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "Даліз-Фінанс" на підставі договору про управління активами № 15/2021 від 15.07.2021 у відповідності до положень Закону України "Про інститути спільного інвестування", що залишилося поза увагою позивача та чого останнім спростовано не було.

У статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції містяться поняття контролю - це вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання.

Отже, з огляду на викладене твердження позивача про перебування позикодавця та боржника під контролем однієї особи ОСОБА_1 є такими, що не відповідають дійсності. У зв`язку з чим, судом відхиляються твердження позивача стосовно того, що спірний правочин укладений між заінтересованими особами.

Посилання позивача на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у cправі № 906/43/22 (906/459/22), від 04.04.2023 у cправі № 906/43/22 (906/343/22), від 08.03.2023 у cправі № 910/15598/19 (910/8017/20), від 28.02.2023 у cправі № 906/43/22 (906/366/22), від 14.12.2021 у справі № 902/1023/19(902/508/20), від 23.01.2024 у справі №907/935/21 (907/957/22); від 04.10.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21); від 25.05.2023 у справі № 910/14918/20 (910/17697/21); від 19.01.2023 у справі №925/1248/21(925/111/22); від 22.02.2024 у справі №916/3619/19 (916/959/23) не є релевантними по відношенню до обставин даної справи.

Щодо доводів позивача стосовно того, що при укладенні спірного правочину уповноваженою особою ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" ймовірно було перевищено свої повноваження під час укладення договору, як значного правочину. Разом з тим, у письмових поясненнях поданих позивачем 07.02.2024 останнім зазначено, що сторонами до матеріалів справи не додано доказів наявності відповідного протокольного рішення Загальних зборів учасників ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД", яким директору Товариства погоджено укладення та підписання оспорюваного договору від імені Товариства.

У той час, судом встановлено, що із наданого до суду відповідачем-1 Протоколу Загальних зборів учасників ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" № 118-1 від 16.09.2021 вбачається, що директору Товариства Якушиній Олені Валентинівні надано повноваження на укладення та підписанні від імені Товариства договорів з АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс".

Таким чином, твердження позивача щодо ймовірного перевищення уповноваженою особою ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" повноважень під час укладення договору не знайшли свого підтвердження.

Також доводи позивача, що залучення судом першої інстанції 04.04.2024 Протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «ТД «Агроімпорт ЛТД» №118-1 від 16.09.2021 до матеріалів справи та подальше врахування такого доказу під час прийняття рішення, є порушенням норм процесуального права, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі в межах справи № 910/430/22. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 21.12.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 підготовче засідання відкладено на 06.02.2024.

Колегія суддів зазначає, що підготовче засідання 06.02.2024 не відбулося. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 прийнято справу № 910/430/22 (910/117536/23) в межах розгляду справи № 910/430/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" до свого провадження. Підготовче засідання призначено на 14.03.2024.

Підготовче засідання 14.03.2024 відкладено на 04.04.2024.

04.04.2024 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-1 про долучення доказів.

04.04.2024 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача до відповіді на відзив.

Підготовче засідання 04.04.2024 відкладено на 23.05.2024.

04.04.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача - розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом першої інстанції.

У судовому засіданні 23.05.2024 судом здійснено дії, передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що розпорядник майна та представник відповідача-1 повідомлені про наслідки закриття підготовчого засідання, судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 20.06.2024.

З огляду на вищевикладене, відповідач- 1 подав до суду Протокол Загальних зборів учасників ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" № 118-1 від 16.09.2021 на стадії підготовчого засідання. Враховуючи той факт, що відповідач -1 не подавав відзиву та відповідно не мав можливості надати всі наявні докази, відповідач- 1 скористався цим правом на стадії підготовчого провадження, оскільки апелянт наголошував у своїй заяві на відсутність у керівника відповідача- 1 повноважень на укладення оскаржуваного правочину, тому дані докази були надані разом з відповідними поясненнями.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм законодавства. Водночас, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, скаржник насправді фактично вдається до заперечення обставин, встановлених судом першої інстанціі під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої судом оцінки доказів у справі.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відхиляються колегією суддів як безпідставні.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17608/23) задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17608/23) слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" арбітражного керуючого Глеваського Віталія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17608/23) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 у справі №910/430/22(910/17608/23) залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/430/22(910/17608/23) повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 10.04.2025.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун