ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" квітня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5377/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.,

розглянувши справу № 916/5377/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження

за позовом: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради /, адреса 65074, м. Одеса, вул. Косовська, буд. 2-Д/

до відповідача: ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 /

про стягнення заборгованості у розмірі 1 711,51 грн

ВСТАНОВИВ:

10.12.2024 Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради /позивач/ звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 5515/24/ до ОСОБА_1 /відповідач/ про стягнення заборгованості в сумі 1711,51 грн, що виникла в результаті невиконання ФОП ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за Договором №УТ798/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від 24.09.2020.

Позовну заяву позивач обгрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 24.09.2020 року було укладено Договір № УТ-798/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 саме з 24.09.2020 року виникли зобов`язання вносити на користь управління плату за договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів на банківський рахунок Позивача. Цей Договір припинив свою дію 21.09.2021 року, у зв`язку з чим у відповідача саме з 21.09.2021 року зникли зобов`язання вносити на користь позивача плату за Договором не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів на рахунок Головного управління державної казначейської служби України у місті Одесі Одеської області. Однак, Відповідач неповністю вніс на рахунок Головного управління державної казначейської служби України у місті Одесі Одеської області плату за Договором до дня його припинення, у зв`язку з чим у Відповідача виник борг перед Позивачем у сумі 1711,51 гривень (відповідний обґрунтований розрахунок боргу додається), який Відповідачем на користь Позивача не сплачено, що є прямим порушенням умов Договору з боку Відповідача. Усі ці грошові кошти залишаються несплаченими Відповідачем на користь Позивача й до теперішнього часу та мають бути сплачені для повного виконання Відповідачем взятих на себе перед Позивачем зобов`язань за Договором. Позивачем здійснювались заходи досудового врегулювання спору у вигляді надсилання Відповідачу вимог (приписів) з відповідною претензією щодо сплати суми боргу. Але у визначені у цих вимогах (приписах) строки Відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором та суму свого боргу на користь Позивача не сплатив.

Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 549-551, 610 ЦК України, ст. ст. 193, 230 ГК України.

Ухвалою суду від 23.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 916/5377/24; справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст. ст. 247-252 ГПК України без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Ухвала суду по справі № 916/5377/24 про відкриття провадження у справі від 23.12.2024 направлялась учасникам справи в порядку, визначеному положеннями Господарського процесуального кодексу України, зокрема відповідачу, за адресою, вказаною в позовній заяві ( АДРЕСА_1 , яка є місцезнаходженням відповідача, що підтверджується Витягом в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), про що свідчить відтиск штампу вихідної кореспонденції на зворотньому боці другої сторінки цих ухвал з зазначенням адреси відповідача, рекомендованим листом з повідомленням про вручення з позначкою на конверті „Судова повістка.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

03.01.2025 на адресу суду повернуто рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу з ухвалою суду від 23.12.2024 з відміткою відділення поштового зв`язку Укрпошта - "адресат відсутній за вказаною адресою" від 31.12.2024.

Суд звертає увагу, що положеннями ч. 7 ст. 120 ГПК України визначено, що учасники судового засідання зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою в вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за відповідною адресою не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі № 910/15442/17 від 16.05.2018 року).

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.12.2024 було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач міг ознайомитися з текстом цієї ухвали.

Правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви чи письмових пояснень щодо суті позовних вимог відповідач не скористався.

Оскільки відповідач по справі не надав суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, суд в порядку ч. 9 ст. 165 ГПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено при безпосередньому дослідженні доказів, 24.09.2020 між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради /Уповноважений орган/ та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 /Користувач/ було укладено Договір № УТ-798/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, відповідно до п.п. 2.1 якого Уповноважений орган надає Користувачу право за плату тимчасово використовувати місце під розташування елементу вуличної торгівлі площею 9,00 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Балтська дорога, 40 (згідно прив`язки до місцевості) на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам /а.с.21-24/.

Пунктом 2.5 Договору визначено, що Відповідач має сплачувати вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених Договором.

Згідно з пунктом 14.2 Правил підставою для нарахування та внесення Відповідачем відповідної плати є Договір, що укладається відповідно до порядку, встановленого підпунктами 7.9, 13.9 Правил.

Відповідно до п. 4.2.4 Договору Відповідач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за Договором.

Згідно з пунктом 5.2 Договору Відповідач має вносити плату за Договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів на банківський рахунок Позивача.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором Відповідач має відшкодувати Позивачу завдані збитки відповідно до чинного законодавства, що не звільняє Відповідача від виконання умов Договору.

Згідно з пунктом 9.2 Договору, при недосягненні порозуміння між сторонами Договору у суперечці щодо його виконання, спір передається на розгляд до встановленої Законом підсудності.

Пунктом 6.4 Договору визначено, що позовна давність щодо стягнення плати за Договором та пені встановлюється строком у 4 (чотири) роки.

19.06.2024 позивачем на адресу відповідача було направлено лист «Щодо необхідності оплати за договором», яким відповідачу було повідомлено, що станом на 10.06.2024 у нього накопичилася заборгованість з плати за тимчасове користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі у загальному розмірі 1 711,51 грн. Також вказаним листом було звернуто увагу відповідача на те, що у випадку непогашення наявної заборгованості, уповноважений орган має право звернутись до суду для захисту свого порушеного права, при цьому всі витрати, пов`язані з судовим розглядом справи, будуть покладені на користувача /а.с.25-27/.

Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за договором № УТ-798/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі у розмірі 1711,51 грн.

Відповідно до Розрахунку боргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі Договору № УТ-798/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від 21.09.2020 сума боргу станом на 06.12.2024 становить 1 711,51 грн /а.с.28/.

Згідно відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статус ОСОБА_1 припинив статус фізичною-особи підприємця 22.10.2020.

За змістом ст. 51, 52, 598 609 Цивільного кодексу України, ст. 202 208 Господарського кодексу України, ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) господарські зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки фізична особа не перестає існувати та відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Суд зазначає, що доказів на спростування розміру вищевказаної заборгованості відповідачем не надано.

Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради підлягають задоволенню в повному обсязі, так як обґрунтовані та доведені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при пред`явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що вбачається із платіжної інструкції № 1201 від 28.11.2024.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи, що позивачем позовна заява була подана до суду через систему «Електронний суд», суд дійшов висновку, що належною до сплати сумою судового збору за подання позовної заяви в даній справі є 2422,40 грн, що становить 0,8 від 3028,00 грн.

Таким чином, судом встановлено наявність переплати позивачем судового збору на суму 605,60 грн (3028,00-2422,40).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у розмірі 2422,40 грн підлягає стягненню з відповідача, переплачена частина судового збору в розмірі 605,60 грн може бути повернута позивачеві за його клопотанням.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 237-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 / на користь Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради /, адреса 65074, м. Одеса, вул. Косовська, буд. 2-Д/ заборгованість за Договором № УТ-798/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від 24.09.2020 року у розмірі 1711,51 грн /одна тисяча сімсот одинадцять гривень 51 копійка/ та судовий збір у розмірі 2422,40 грн /дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 10 квітня 2025 р.

Суддя Н.Д. Петренко