ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. Справа№ 925/180/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання: Звершховської І.А.,

представників сторін:

від позивача: Лисак С.В. (поза межами приміщення суду), Плакущий С.В. (поза межами приміщення суду),

від КП «Київреклама»: Куць О.Т. (в залі суду),

від Державної казначейської служби: не з`явились,

від третьої особи: ОСОБА_4.,

розглянувши апеляційну скаргу

Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 (повний текст складено 25.11.2024)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 (повний текст складено 25.11.2024)

у справі № 925/180/24 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом фізичної особи-підприємця Лисак Світлани Василівни

до 1) Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама",

2) Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

Лисак Олег Олександрович,

про стягнення 648 364 грн 00 коп,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У лютому 2024 року Фізична особа-підприємець Лисак Світлана Василівна (далі - ФОП Лисак С.В.) звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою, у якій просила стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - КП «Київреклама», Підприємство) та Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - Державна казначейська служба) 648 364,00 грн шкоди, з яких 348 364 грн матеріальної та 300 000,00 грн моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог ФОП Лисак С.В. посилається на неправомірні дії КП «Київреклама» та пошкодження майна (рекламних вивісок), яке було розміщене на фасаді готелю «Лайм» за адресою: місто Київ, вулиця Печенізька, 16.

Моральну шкоду ФОП Лисак С.В. обґрунтовує підірванням їй здоров`я та створенням загрози її життю, порушенням її нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя після перенесеного стресу внаслідок порушення відповідачем прав позивача і пов`язаного з цим серцевого нападу, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя і реабілітації свого здоров`я.

Ухвалою Господарський суд Черкаської області від 13.02.2024, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024, позовну заяву ФОП Лисак С.В. передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві на користь ФОП Лисак С.В. 348 364,00 грн матеріальної та 300 000,00 грн моральної шкоди.

Встановивши доведеність завдання позивачу шкоди, безпосередньо пов`язаної з неправомірними діями КП «Київреклама», суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 348 364,00 грн та моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в зазначеному розмірі.

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 задоволено заяву ФОП Лисак С.В. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у справі. Стягнуто з КП «Київреклама» на користь ФОП Лисак С.В. витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 60 814,72 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, КП «Київреклама» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить: рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі №925/180/24 скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ФОП Лисак С.В. до Підприємства та Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення шкоди в розмірі 648 364,00 грн; додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №925/180/24 скасувати повністю.

Скаржник вважає, що внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки, суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

На думку апелянта, суд протиправно та необґрунтовано зробив висновок про задоволення вимог про стягнення 348 364,00 грн матеріальної шкоди.

Так, помилковим, на переконання скаржника, є висновок суду про неправомірність дій Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). КП «Київреклама» зауважує, що наказ Управління від 31.03.2020 №450 про демонтаж рекламних засобів не оскаржений жодним суб`єктом господарювання у судовому порядку, судові рішення з таким предметом спору відсутні. Підприємство вважає, що суд протиправно та з перевищенням повноважень зробив висновок про неправомірність дій Управління, що фактично знаходиться поза межами компетенції суду.

Підприємство зазначає, що суд належним чином не дослідив та не надав належної оцінки висновку експерта, яким визначено вартість пошкодження демонтованих вивісок; не врахував та не дослідив консультативний висновок з рецензування висновку експерта від 17.10.2023 №23-23, наданий КП «Київреклама» як доказ на спростування наданого ФОП Лисак С.В. висновку експерта. Також Підприємство зазначає про порушення, які, на думку скаржника, допустив експерт Калашніков О.М.

На думку КП «Київреклама», суд не врахував, що Підприємство не є органом місцевого самоврядування, що призвело до застосування та порушення матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 1173, 1174 ЦК України.

Заперечуючи проти висновку суду про задоволення вимог позову в частині моральної шкоди, скаржник зазначає, що ФОП Лисак С.В. вводить суд в оману шляхом ймовірного маніпулювання доказами; вважає, що докази на підтвердження моральних страждань позивачки у матеріалах справи відсутні.

Оскаржуючи додаткове рішення у цій справі, КП «Київреклама» зазначає, що суд першої інстанції формально оцінював надані ФОП Лисак С.В. докази, не врахував неспівмірність заявлених до стягнення сум наданим послугам правничої допомоги, а також відсутність доказів оплати правничої допомоги адвоката.

Позиції учасників справи.

Державна казначейська служба надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить задовольнити апеляційну скаргу КП «Київреклама», рішення суду першої інстанції у справі №905/180/24 скасувати та ухвалити у нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Поданий відповідачем відзив не може бути прийнятий до розгляду разом з апеляційною скаргою, виходячи із наступного.

Так, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 263 ГПК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

За ч. 1, 3 ст. 265 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки. До заяви про приєднання до апеляційної скарги додаються документ про сплату судового збору та докази надсилання копії заяви іншим учасникам справи з урахуванням положень ст. 42 ГПК України цього Кодексу.

Оскільки поданий Державною казначейською службою відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, а містить вимогу про задоволення апеляційної скарги КП «Київреклама», то за своєю суттю є приєднанням до апеляційної скарги. Однак до відзиву не додано документу про сплату судового збору, а ГПК України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до апеляційної скарги, тому поданий відповідачем відзив залишається без розгляду.

ФОП Лисак С.В. надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити оскаржувані рішення без змін, а апеляційну скаргу КП «Київреклама» - без задоволення, розподілити судові витрати, понесені ФОП Лисак С.В. у суді апеляційної інстанції.

Позивачка наводить власні доводи на спростування доводів та вимог апеляційної скарги та вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

КП «Київреклама» надало відповідь на відзив, у якій заперечує проти доводів наданого ФОП Лисак С.В. відзиву на апеляційну скаргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2024 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №925/180/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою КП «Київреклама» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 до надходження матеріалів справи №925/180/24.

23.12.2024 матеріали справи №925/180/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Київреклама» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №925/180/24. Розгляд справи призначено на 03.02.2025.

Судове засідання 03.02.2024 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Корсака В.А. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 призначено судове засідання на 03.03.2025. Доручено ФОП Лисак С.В., Лисаку О.О., а також представнику ФОП Лисак С.В. адвокату Плакущому С.В. забезпечити проведення судового засідання у справі №925/180/24 в режимі відео конференції.

03.05.2025 та 26.03.2025 колегія суддів у судовому засіданні оголошувала перерву у розгляді справи до 26.03.2025 та до 31.03.2025 відповідно.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

31.03.2020 Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видало наказ №450 про демонтаж рекламних засобів, в якому зазначено, що відповідно до п. 3.5, 3.6, 3.8 Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05.02.2019 №207, зареєстрованого в Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві 25.02.2019 за №34/2211 (далі - Порядок №207), наказано директору комунального підприємства виконавчого органу КП «Київреклама» забезпечити демонтаж рекламних засобів у кількості 63 одиниці згідно з додатком до цього наказу, зокрема за адресою: вул. Печенізька, 16, в Шевченківському районі міста Києва.

25.02.2021 КП «Київреклама» на підставі цього наказу здійснило демонтаж майна, яке було розміщене на фасаді готелю "Лайм" за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі №580/1853/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 та постановою Касаційного адміністративного суду від 18.05.2021, за позовом за позовом ФОП Лисак С.В. до КП «Київреклама», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_4., про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправними дії КП «Київреклама», які полягають у проведенні 25.02.2021 демонтажу майна, що було розміщене на фасаді готелю «Лайм» за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16; зобов`язано КП «Київреклама» безоплатно повернути демонтоване майно, що було розміщене на фасаді готелю «Лайм», та встановити і змонтувати його на попереднє місце розміщення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01.08.2023, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2023 у справі №580/1775/23 за позовом КП «Київреклама» до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, визнання протиправними та скасування постанов, встановлено, що КП «Київреклама», у порядку добровільного виконання рішення суду, безоплатно повернуло Лисак С.В. демонтоване майно, що було розміщено на фасаді «Готелю Лайм», та встановило його на попереднє місце розміщення, про що було повідомлено позивача та третю особу листом від 17.08.2022 №196-974/КР.

Факт добровільного виконання позивачем судового рішення підтверджується фотофіксаціями до моменту демонтажу майна Лисак С.В., після здійснення демонтажу майна Лисак С.В. та виконання судового рішення, та актом державного виконавця від 24.02.2023, яким безпосередньо встановлено наявність безоплатно повернутих 4 вивісок, які були встановлені і змонтовані на попереднє місце розміщення боржником за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16, згідно з наданими документами від 01.02.2023 боржником 12.08.2022 у добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження.

ФОП Лисак С.В. повідомляє, що 23.08.2022 комісія у складі Лисак С.В., ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_1 склала Акт огляду повернутого протиправно демонтованого і незаконно вилученого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яким комісія виявила не повернення КП «Київреклама» частини демонтованого майна, яке належить на праві власності ФОП Лисак С.В., а також встановила, що під час демонтажу, транспортування та неналежного зберігання вилученого майна працівниками КП «Київреклама» були суттєво пошкоджені елементи конструкції повернутих інформаційних вивісок. В цілому повернуте майно має незадовільний пошкоджений вигляд і непридатне до подальшого використання, тому його власник Лисак С.В. відмовилася його прийняти.

02.10.2023, з метою визначення технічного стану повернутого КП «Київреклама» майна, Лисак С.В. звернулася до судового експерта Калашнікова О.М. із заявою провести судову будівельно-технічну експертизу для звернення до суду.

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №23-23 від 17.10.2023 за результатами проведеного візуально-інструментального обстеження та згідно з вимогами нормативних документів технічний стан майна, що належить ФОП Лисак С.В., (його конструктивних елементів) для подальшого використання за його призначенням, яке розміщене на фасаді готелю «Лайм» за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16, після його встановлення та монтажу на попереднє місце розміщення 12.08.2022 КП «Київреклама», оцінюється як незадовільний. Оскільки вказане майно має значні пошкодження, під час експлуатації майна відсутня можливість користуватись системою відеоспостереження, відсутня можливість ідентифікації об`єкта в нічний час, то подальша нормальна експлуатація майна можлива лише за умови проведення ремонтних робіт, необхідних для усунення вказаних пошкоджень.

Вартість ремонтних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень майна, що належить ФОП Лисак Світлані Василівні, яке розміщене на фасаді готелю «Лайм» за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16, після його встановлення та монтажу на попереднє місце розміщення станом на дату проведення експертизи становить 348 364,00 грн.

У висновку експерта зазначено, що його (висновок) підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Посилаючись на зазначені обставини, ФОП Лисак С.В. заявила вимогу про стягнення з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві 348 364,00 грн матеріальної шкоди, завданої їй протиправними діями КП «Київреклама», а також 300 000,00 грн моральної шкоди.

КП «Київреклама» надало відзив на позовну заяву, у якому проти заявлених позовних вимог заперечує та зазначає, що під час демонтажу рекламних конструкцій позивача діяло в межах наданих йому повноважень та виконувало наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 31.03.2020 №450 "Про демонтаж рекламних засобів". Підприємство зазначає, що дії суб`єкта владних повноважень - Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) щодо прийняття наказу про демонтаж і сам наказ від 31.03.2020 №450 "Про демонтаж рекламних засобів" позивач не оскаржував, Управління до участі у справі №580/1853/21 залучене не було, тобто документ, на виконання якого було здійснено демонтаж, є чинним, не визнаний судом протиправним та не скасований. Здійснюючи демонтаж, Підприємство діяло у межах чинного розпорядчого документа Управління.

Крім того, Підприємство виконало судове рішення у справі №580/1853/21 та здійснило монтаж конструкції у повному обсязі, про що повідомило ФОП Лисак С.В. листом від 17.08.2022 №196-974/КР.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві посилається на те, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань КП «Київреклама» зареєстроване як самостійна юридична особа, має організаційно-правову форму комунальне підприємство та не відноситься до органів місцевого самоврядування, а тому стягнення матеріальної та моральної шкоди з бюджету міста Києва через Головне управління Казначейства суперечить положенням бюджетного законодавства.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Статтею 22 ЦК України передбачено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. До збитків віднесено: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка заподіяла шкоду. Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди;

г) вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Водночас у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України ).

Згідно зі ст. 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 виснувала, що ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (п. 6.11-6.13).

При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non («умова, без якої не може бути») (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №910/10501/19).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідної особи, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності відповідної особи може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази. Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц.

Вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17).

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у господарському судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 76, 77 ГПК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17).

Водночас законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин на підтвердження складу деліктного зобов`язання у правовідносинах сторін, зокрема, стосовно протиправності рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою або службовою особою цих органів, адже закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

За наявності визначених ст. 75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування. Зокрема, частиною 4 цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 виснувала, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

У вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин варто також ураховувати положення ч. 6, 7 ст. 75 ГПК України (постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20).

Аналізуючи положення ч. 7 ст. 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У постанові від 01.09.2020 у справі №907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №910/6355/20 зазначила, що попереднє рішення суду може бути враховано під час розгляду спору та слугувати підставою для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин з урахуванням передбачених ст. 75 ГПК України правил, зокрема, що преюдиціальне значення надається виключно обставинам, установленим судовими рішеннями, серед яких можна виокремити обставини (факти) того, чи мали місце ці діяння та чи вчинені вони цією особою, а не правовій оцінці таких обставин, яка може полягати, зокрема, у висновках суду про те, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною.

Щодо вимог про стягнення майнової шкоди колегія суддів відзначає таке.

Суд встановив, що 31.03.2020 Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) видало наказ №450 про демонтаж рекламних засобів, в якому зазначено, що відповідно до п. 3.5, 3.6, 3.8 Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 05.02.2019 №207, зареєстрованого в Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві 25.02.2019 за №34/2211 (далі - Порядок №207), наказано директору КП «Київреклама» забезпечити демонтаж рекламних засобів у кількості 63 одиниці згідно з додатком до цього наказу, зокрема за адресою: вул. Печенізька, 16 в Шевченківському районі м. Києва.

25.02.2021 Підприємство на підставі зазначеного вище наказу здійснило демонтаж розміщеного на фасаді готелю «Лайм» майна за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16,.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі №580/1853/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 та постановою Касаційного адміністративного суду від 18.05.2021, за позовом ФОП Лисак С.В. визнано протиправними дії КП «Київреклама», які полягали у проведенні 25.02.2021 демонтажу майна, що було розміщене на фасаді готелю «Лайм» за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16; зобов`язано КП «Київреклама» безоплатно повернути демонтоване майно, що було розміщене на фасаді готелю «Лайм», та встановити і змонтувати його на попереднє місце розміщення.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, зокрема, що вивіска на фасаді будівлі за адресою: м. Київ, вул. Печерська, 16, з написом «Готель «Лайм» та інше демонтоване майно позивача не містять закликів до придбання конкретного товару чи формування інтересу щодо конкретної особи, не є інформацією, призначеною сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтересу щодо юридичної особи чи конкретного товару (послуг), що поставляється /надається підприємством, тому вказані вивіски не є рекламою у розумінні Закону України «Про рекламу» та не потребують спеціального дозволу на розміщення зовнішньої реклами.

Судові рішення адміністративних судів у справі №580/1853/21 набрали законної сили та не скасовані, тому з урахуванням принципу res judicata (правової визначеності) встановлені у них обставини підлягають урахуванню під час вирішенні спору у цій справі відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Проаналізувавши положення Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів», «Про столицю України - місто-герой Київ», «Про рекламу» та інші нормативні акти, Касаційний адміністративний суд у сладі Верховного Суду констатував, що характер повноважень КП «Київреклама», визначених Порядком розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затвердженим Розпорядженням КМДА від 05.02.2019 № 207 (далі - Порядок № 207), щодо організації та здійснення демонтажу зовнішньої реклами свідчить про їх публічно-правову природу; такі повноваження фактично є делегованими публічно-владними повноваженнями, оскільки вони реалізуються на виконання виконавчо-розпорядчого документа суб`єкта владних повноважень (наказу Робочого органу про демонтаж), їх реалізація передбачає можливість застосування державного примусу, а рішення, що приймаються у процесі виконання цих повноважень є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Отже, судовими рішенням у справі №580/1853/21 підтверджується відсутність підстав для демонтажу належного позивачу майна, тобто (опосередковано) - неправомірність дій Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) як ініціатора таких дій, саме на підставі доручення якого зазначене майно було демонтовано КП «Київреклама».

Щодо доводів КП «Київреклама» у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі про те, що Підприємство за своєю організаційно-правовою формою є комунальним унітарним підприємством і не є суб`єктом владних повноважень або органом місцевого самоврядування оскільки не виконує жодних власних або делегованих владних повноважень, а тому до нього не підлягають застосуванню положення ст. 1173 ЦК України, суд зазначає таке.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено перелік власних (самоврядних) та делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

Зокрема, цією статтею врегульовано право виконавчих органів відповідних рад на організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах із цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Частиною 1 ст. 21 цього ж Закону встановлено, що елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, зокрема, засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами та малі архітектурні форми. Крім того, частиною другою цієї ж статті передбачено, що до малих архітектурних форм належать, зокрема, інформаційні стенди, дошки, вивіски.

У справі, що розглядається, спір пов`язаний з демонтажем та встановленням (поверненням) на попереднє місце вивіски готелю «Лайм».

Оскільки за твердженням КП «Київреклама» демонтовані елементи благоустрою мали ознаки зовнішньої реклами, тому повноваження Підприємства визначені, зокрема, Порядком №207.

Характер повноважень КП «Київреклама», визначених Порядком №207, щодо організації та здійснення демонтажу зовнішньої реклами свідчить про їх публічно-правову природу; такі повноваження фактично є делегованими публічно-владними повноваженнями, оскільки вони реалізуються на виконання виконавчо-розпорядчого документа суб`єкта владних повноважень (наказу Робочого органу про демонтаж), їх реалізація передбачає можливість застосування державного примусу, а рішення, що приймаються у процесі виконання цих повноважень є обов?язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Тобто у цих відносинах КП «Київреклама» реалізовувало владні повноваження, чим спростовуються відповідні доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що аналогічні доводи щодо статусу КП «Київреклама» були предметом оцінки адміністративного суду під час розгляду справи №580/1853/21 і підтверджені Верховним Судом.

Колегія суддів з огляду на доводи апеляційної скарги в частині посилань на наказ від 30.03.2020 №450 «Про демонтаж рекламних засобів» зазначає, що у цій же адміністративній справі (№580/1853/21) суд зауважив, що наказ від 30.03.2020 №450 «Про демонтаж рекламних засобів» не оскаржений позивачем (ФОП Лисак С.В.), втім колегія суддів адміністративного суду вважала, що такий вже вичерпав свою дію стосовно позивача фактом його виконання (демонтаж на його виконання здійснений відповідачем 25.02.2021), що не може підтверджувати правомірність дій відповідача (КП «Київреклама»).

У апеляційній скарзі Підприємство зауважує, що наказ Управління від 31.03.2020 №450 про демонтаж рекламних засобів не оскаржений жодним суб`єктом господарювання у судовому порядку, судові рішення з таким предметом спору відсутні, а тому суд першої інстанції протиправно та з перевищенням повноважень зробив висновок про неправомірність дій Управління, що фактично знаходиться поза межами компетенції суду.

Щодо зазначених доводів колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди, зазначив про встановлену ним доведеність завдання позивачу шкоди, безпосередньо пов`язаної з неправомірними діями відповідача-1 (тобто КП «Київреклама»), а не Управління.

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №23-23 від 17.10.2023 за результатами проведеного візуально-інструментального обстеження та згідно з вимогами нормативних документів технічний стан майна, що належить ФОП Лисак С.В., (його конструктивних елементів) для подальшого використання за його призначенням, яке розміщене на фасаді готелю «Лайм» за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16, після його встановлення та монтажу на попереднє місце розміщення 12.08.2022 КП «Київреклама», оцінюється як незадовільний. Оскільки вказане майно має значні пошкодження, під час експлуатації майна відсутня можливість користуватись системою відеоспостереження, відсутня можливість ідентифікації об`єкту в нічний час, то подальша нормальна експлуатація майна можлива лише за умови проведення ремонтних робіт, необхідних для усунення вказаних пошкоджень.

Вартість ремонтних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень майна, що належить ФОП Лисак С.В., яке розміщене на фасаді готелю "Лайм" за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, 16, після його встановлення та монтажу на попереднє місце розміщення КП «Київреклама» станом на дату проведення експертизи становить 348 364,00 грн.

Посилання відповідача на консультативний висновок з рецензування висновку експерта №23-23 від 17.10.2023, виконаний 23.05.2024 фахівцем Товариства з обмеженою відповідальністю "Український центр експертизи та оцінки", не спростовує обґрунтованості визначення розміру шкоди завданої позивачу незаконними діями КП «Київреклама» у розмірі 348 364,00 грн, оскільки в силу п. 2 Порядку проведення рецензування висновків судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.02.2020 №335/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.02.2020 за №131/34414, рецензування висновків судових експертів не проводиться з метою їх спростування чи підтвердження, а спрямоване винятково на вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків.

КП «Київреклама» доказів на спростування заявленого ФОП Лисак С.В. розміру шкоди або іншого розміру шкоди суду не надало.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ФОП Лисак С.В. про стягнення майнової шкоди та погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність розміру такої шкоди (348 364,00 грн).

Щодо доводів апеляційної скарги в частині, що стосується наданого ФОП Лисак С.В. висновку експерта, колегія суддів зазначає таке.

За визначенням ч. 1 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ч. 3 ст. 98 ГПК України).

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав (ч. 7 ст. 101 ГПК України).

Згідно зі ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 ГПК України цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Матеріали справи, що розглядається, свідчать, що КП «Київреклама» заяви в порядку ч. 7 ст. 101 ГПК України не подавало.

КП «Київреклама» надало консультативний висновок з рецензування висновку експерта №23-23 від 17.10.2023 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, складений 23.05.2024 ТОВ «Український центр експертизи та оцінки».

Колегія суддів відзначає КП «Київреклама», що суд першої інстанції надав належну оцінку зазначеному консультативному висновку, з якою погоджується апеляційний суд.

Також колегія суддів відзначає, що згідно з Порядком проведення рецензування висновків судових експертів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 03.02.2020 №335/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.02.2020 за №131/34414, на який посилався в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.

Крім того, відповідно до зазначеного Порядку підставою для рецензування висновків судових експертів, проєктів висновків (далі - висновки) є договір або план щодо підготовки (стажування) фахівця, який має намір отримати (підтвердити) кваліфікацію судового експерта.

Більше того, Порядком визначено, що на рецензування подаються якісні копії висновків та додатків до них. Копії висновків експертів та додатків до них перед направленням знеособлюються шляхом ретушування даних щодо суб`єктів призначення та проведення експертиз, учасників справи (провадження), а також інших відомостей, що не можуть бути розголошені відповідно до вимог законодавства.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в частині, що стосується неврахування судом першої інстанції наданого Підприємством консультативного висновку.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

У п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди може бути способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12.07.2007).

У визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять "розумність" та "справедливість" у визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях "Тома проти Люксембургу" (2201), "Калок проти Франції" (2000) та "Недбала проти Польщі" Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права являється адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Суд встановив, що порушення прав позивача, яке полягало у демонтажі належного йому майна, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, 25.02.2021 у день демонтажу у позивача діагностовано гіпертонічний криз, астмо-невротичний синдром.

Щодо доводів КП «Київреклама» у апеляційній скарзі про те, що демонтаж відбувався 25.02.2021 у м. Київ, а до лікаря позивачка звернулась у м. Черкаси, колегія суддів відзначає, що хоч обидві події і відбувались в один день, проте відсутні докази того, що вони відбувались в один і той самий час. З урахуванням відстані від м. Київ до м. Черкаси (192 км), колегія суддів вважає, що обидві події могли відбутися в один і той самий день і докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи відсутність факту визнання відповідачем порушеного права позивача, характер та обсяг душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку із знищенням її майна, тривале позбавлення позивачки можливості належним чином здійснювати підприємницьку діяльність, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоду у сумі 300 000,00 грн. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий розмір моральної шкоди є справедливою мірою компенсації за завдану позивачу моральну шкоду.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом п. 1.1, 1.4, 4.2.4 Статуту КП «Київреклама» (нова редакція), затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.01.2007 №83 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.11.2017 №1456), КП «Київреклама» засноване Київською міською радою та підпорядковане Управлінню з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної) з питань, визначених чинним законодавством та цим статутом, зокрема стосовно демонтажу самовільно встановлених чи встановлених з порушенням законодавства рекламних засобів (спеціальних конструкцій) та вивісок у встановленому порядку.

Вище встановлено, що КП «Київреклама» не є самостійним суб`єктом спірних правовідносин, оскільки здійснюючи демонтаж належного позивачу майна, комунальне підприємство діяло на реалізацію повноважень органу місцевого самоврядування та відповідно до наказу Управлінню з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної) від 31.03.2020 №450.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування (висновок Верховного Суду у постанові від 21.06.2018 по справі №916/1371/17).

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (ч. 3 ст. 140 Конституція України).

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування" шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України "Про місцевого самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Бюджет місцевого самоврядування (місцевий бюджет) - план утворення і використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень місцевого самоврядування (ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Відповідно до п. 23, 27 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання розгляд прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

За ч. 1 та 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республіко Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань (абз. 2 ч. 1 п. 9 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 п. 9 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників.

За визначенням п. 2 Порядку безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до п. 41, 43-45 Порядку орган Казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Орган влади Автономної Республіки Крим та орган місцевого самоврядування подають протягом 15 робочих днів органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів місцевого бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку та їх перерахування на рахунок стягувача. Після закінчення такого строку орган Казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевого бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених рішенням про місцевий бюджет на зазначену мету. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів місцевого бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, орган Казначейства подає протягом місяця з дня надходження виконавчих документів місцевому фінансовому органові пропозиції щодо внесення змін до рішення про місцевий бюджет або виділення коштів з резервного фонду місцевого бюджету на зазначену мету. Орган Казначейства відкладає безспірне списання коштів місцевого бюджету та поновлює його з дати набрання чинності рішенням про внесення змін до рішення про місцевий бюджет або виділення коштів з резервного фонду місцевого бюджету на зазначену мету. У разі не внесення змін до рішення про місцевий бюджет або неприйняття рішення про виділення коштів з резервного фонду місцевого бюджету орган Казначейства повідомляє суду, який прийняв рішення про стягнення коштів, щодо наявності обставин, які перешкоджають виконанню такого рішення.

Згідно з п. 23, 27 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання розгляд прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

Конституційний суд України у рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі №1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

За висновком Конституційного Суду Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів (ст. 56, 62).

З врахуванням наведених норм права відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватися лише за рахунок місцевого бюджету, а не за рахунок коштів, виділених на утримання КП «Київреклама».

Обов`язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, в тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам незаконними діями та рішенням органів державної влади, покладено на Державну казначейську службу України.

Органи Казначейства здійснюють безспірне списання коштів місцевого бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених рішенням про місцевий бюджет на зазначену мету або внаслідок прийняття рішення про виділення коштів з резервного фонду місцевого бюджету.

Рішення про затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, рішення про виділення коштів з резервного фонду місцевого бюджету належить до виключних повноважень відповідача.

За наведених вище підстав апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету в межах бюджетних призначень, передбачених рішенням про місцевий бюджет на зазначену мету або внаслідок прийняття рішення про виділення коштів з резервного фонду місцевого бюджету та виконується у порядку безспірного списання коштів місцевого бюджету органами Державної казначейської служби України на підставі рішення суду. Отже, заподіяна ФОП Лисак С.В. шкода має бути відшкодована за рахунок бюджетних коштів.

Згідно з п. 1 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, яке затверджено Наказом №1280 від 12.10.2011 Міністерства фінансів України, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.10.2011 за №1236/19974, Головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (Головне управління Казначейства) є територіальними органами Державної казначейської служби України.

Головне управління Казначейства здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 14 пункту 4 Положення).

Щодо додаткового рішення.

28.10.2024 до Господарського суду міста Києва від ФОП Лисак С.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, у якій заявниця просить суд покласти на КП «Київреклама» витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 60 814,72 грн, в т.ч. витрати за: проведену експертизу на замовлення Лисак С.В., висновок експерта №23-23 від 17.10.2023 у розмірі 15 294,72 грн; за нотаріальне посвідчення показів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для господарського суду у розмірі 1 520,00 грн; на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 44 000,00 грн.

КП «Київреклама» надало заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, у якому просило відмовити у стягненні з нього на користь позивача судових витрат.

КП «Київреклама» заперечує проти суми заявлених судових витрат та вважає її неспівмірної та нерозумною, зазначає, що заявник не надав жодних доказів сплати витрат на правову допомогу у розмірі 44 000,00 грн. Також відповідач зауважує, що процесуальна вимога щодо нотаріального посвідчення будь-яких доказів, в т.ч. посвідчення заяв свідків відсутня, оскільки свідки позивача могли надати свої показання у судовому засіданні.

Суд встановив, що ФОП Лисак С.В. на підтвердження понесених судових витрат надала: заяву Лисак С.В. щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи для подання до суду від 02.10.2023; акт здачі-приймання висновку експерта №23-23 від 17.10.2023; платіжні інструкції №8133 від 13.12.2023, №8147 від 05.01.2024, №8153 від 18.01.2024 про оплату за експертизу №23-23; нотаріально завірені заяви свідків від 05.02.2024; платіжну інструкцію №8158 від 05.02.2024 за нотаріальне посвідчення показів свідків для господарського суду; договір-доручення про надання правничої допомоги від 07.08.2023; додаткову угоду №1 від 07.08.2023 до договору-доручення про надання правничої допомоги від 07.08.2023; акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 25.10.2024 згідно додаткової угоди №1 від 07.08.2023 до договору-доручення про надання правничої допомоги від 07.08.2023.

Щодо ФОП Лисак С.В. витрат на проведення експертизи та заяви свідків.

Стаття 127 ГПК України врегульовує питання витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз.

Зокрема, ч. ч. 4, 5 цієї статті передбачено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.11.2023 у справі №712/4126/22 виснувала таке.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Подібні норми містяться й в інших процесуальних кодексах (КАС України, ГПК України).

Частина 1 ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (ч. ст. 71 цього Закону).

Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:

(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;

(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;

(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;

(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (рішення від 21.06.2007 у справі «Редька проти України» (Redka. Ukraine), заява №17788/02, від 10.12.2009 у справі «Васильчук проти України» (Vasilchuk. Ukraine), заява №31387/05).

Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (рішення ЄСПЛ від 01.03.2018 у справі «Літвінюк проти України» (Litvinyk. Ukraine), заява №55109/08).

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. А тому, сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.

Процесуальними кодексами, після внесення змін, передбачено, що висновок експерта може бути підготовлений або на замовлення учасника справи, або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ч. 3 ст. 101 КАС України, ч. 3 ст. 98 ГПК України, ч. 3 ст. 102 ЦПК України).

Суд призначає експертизу у справі лише за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч. 1 ст. 102 КАС України, ч. 1 ст. 98 ГПК України, ч. 1 ст. 103 ЦПК України).

Витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, як і витрати із судового збору, процесуальне законодавство визначає як судові витрати (ст. 132 КАС України, ст. 123 ГПК України, ст. 133 ЦПК України).

Чинне процесуальне законодавство не встановлює обмежень на відшкодування судового збору чи витрат на професійну правничу допомогу, здійснених до відкриття провадження у справі, як таких, що безпосередньо пов`язані з розглядом справи.

За таких обставин не вбачається будь-яких перешкод для відшкодування стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, витрат на складення експертного висновку, підготовленого та отриманого на замовлення сторони у справі до відкриття провадження в такій справі, за умови, якщо він відповідає вимогам ст. 101 КАС України, 98 ГПК України, 102 ЦПК України, безпосередньо пов`язаний з розглядом справи та якщо суд врахував цей висновок експерта як доказ.

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права.

У випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (ст. 101 КАС України, ст. 98 ГПК України, ст. 102 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі.

Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права.

За таких підстав витрати ФОМ Лисак С.В., пов`язані з проведенням експертизи, висновок у якій було враховано судом при вирішенні спору у цій справі при визначенні розміру заподіяної КП «Київреклама» майнової шкоди, мають бути покладені на КП «Київреклама».

Щодо заяв свідків суд зазначає, що згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти (ч. 1 ст. 89 ГПК України).

Оскільки ст. 123 ГПК України відносить такі витрати до витрат, пов`язаних з розглядом справи, і розмір цих підтверджений належними та допустимими доказами, такі витрати покладаються на КП «Київреклама».

Щодо витрат ФОП Лисак С.В. правову допомогу у розмірі 44 000,00 грн.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, згідно із зазначеною нормою гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але у розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

За положенням ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пункт 1 ч. 3 цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абз. 2 пп. 4.1 п. 4 Рішення від 02.11.2004 №15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Окрім цього, у визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що з огляду на підтверджений матеріалами справи факт надання професійної правничої допомоги, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціни позову, рівня складності, характеру спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсягу та обґрунтованості підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, заява позивача про стягнення з Підприємства витрат, пов`язаних з розглядом справи, підлягає задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів оплати правничої допомоги, суд звертається до висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Так, в абз. 2 та 3 п. 6.5 цієї постанови зазначено, що згідно зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законними та обґрунтованими; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №925/180/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №925/180/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №925/180/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.04.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова