ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2025 Справа № 917/2117/24

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Радька Сергія Анатолійовича, АДРЕСА_1

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтайл", вул. Свіштовська,11, м. Кременчук, Полтавська область, 39610

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Грін Лаіт", вул. Франка Івана, 55, оф. 8, м.Одеса, Одеська область, Україна, 65049

про стягнення 152 330,82 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.,

Представники учасників процесу: відповідно протоколу судового засідання,

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Фізична особа - підприємець Радько Сергій Анатолійович просить суд стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтайл" 152 330,82 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім укладеного 03.05.2024 між сторонами Договору міжнародного перевезення вантажу № 03.05/2024-МП01.

Правовими підставами позову зазначено ст. 11, 509, 525, 526, 530, 626, 638, 639, 909, 916, Цивільного кодексу України та ст. 193, 307 Господарського кодексу України.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (а.с. 6-61): виписки, Договір, докази відправлення листа, докази направлення вимоги, заявка, курс НБУ, лист вантажовідправника, лист про дії, ЦМР, судовий наказ, ухвала.

Відповідач надав суду 31.12.2024 відзив вх № 17654, за мотивами якого проти позову заперечує, стверджуючи про його необґрунтованість, оскільки доказів на підтвердження виконання умов перевезення на підставі вищевказаного Договору та заявки позивачем не надано, позивач фактично здійснював перевезення згідно правовідносин з вантажовідправником ТОВ "Грін Лаіт", вартість послуг щодо перевезення до м Варна(Болгарія) не відповідає заявці і вартості аналогічних послуг, тобто розумній платі, а тому у позові має бути відмолено в повному обсязі.

Правовими підставами позову зазначено ст. 610, 908, 909, 916 Цивільного кодексу України та ст. 307, 309 Господарського кодексу України, ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.

На підтвердження обґрунтованості заперечення проти позовних вимог відповідач надав наступні докази (а.с. 58-66): копія відповіді на запит адвоката, копія відповіді про середню вартість перевезення, копія довідки з ЄДРПОУ з КВЕД, копія довідки про середню вартість перевезення, копія довідки щодо податкової накладної, копія запиту адвоката, копія ліцензії ліцензія на міжнародні перевезення, копія ліцензії на перевезення по Україні.

Позивач надав суду 06.01.2025 відповідь на відзив вх № 85, за мотивами якої спростовує доводи відповідача, наведені у відзиві на позов.

На підтвердження наведених у відповіді на відзив доводів відповідач надав (а.с. 69-103) фотокопію (скріншот) листування позивача з мобільного додатку "Viber" абонентом з номером телефону НОМЕР_1 .

Позивач надав суду 08.01.2025 заперечення на відповідь на відзив вх № 179.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

02.12.2024 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Фізичної особи - підприємця Радька Сергія Анатолійовича до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтайл" про стягнення з відповідача 152 330,82 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім укладеного 03.05.2024 між сторонами Договору міжнародного перевезення вантажу № 03.05/2024-МП01.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 справу № 917/2117/24 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 09.12.2024 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця Радька Сергія Анатолійовича залишив без руху та надав позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

13.12.2024 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2024 року про залишення позовної заяви без руху (вх. № 16963), недоліки усунено в строк та спосіб, встановлений судом.

Суд ухвалою від 18.12.2024 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

25.12.2024 представник відповідача надав суду за вх № 17474 заяву про надання доступу на ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

26.12.2024 представник відповідача надав суду за вх № 17475 клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

27.12.2024 представник відповідача надав суду за вх № 17550 заяву про залучення ТОВ «Грін Лаіт» як третю особу.

08.01.2025 представник відповідача надав суду за вх № 181 заяву з приводу сумніву в достовірності, відповідно до якої заперечує проти існування доданого позивачем до відповіді на відзив «листування», ставить під сумнів його достовірність та з посиланням на ч. 11 ст. 80 ГПК України просить суд виключити означений доказ з числа доказів у справі.

13.01.2025 представник позивача надав суду за вх № 333 від 13.01.2025 додаткові пояснення у справі, за текстом яких заперечує проти заяви представника відповідача з приводу сумніву в достовірності доказів.

Суд ухвалою від 13.01.2025 постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначив справу до розгляду у судове засідання на 04.02.2025 на 11:00, залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ТОВ «Грін Лаіт», встановив третій особі строк для подання пояснень щодо позову - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Означена ухвала отримана ТОВ «Грін Лаіт» 01.02.2025 (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення - а.с. 146).

28.01.2025 року від представників позивача та відповідача надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у задоволенні яких суд відмовив ухвалою від 30.01.2025.

03.02.2025 представник відповідача надав суду за вх № 1376 від 03.02.2025 клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи та продовження строку проведення підготовчого провадження.

03.02.2025 представник позивача надав суду заяву про перенесення судового засідання

Судове засідання, призначене на 04.02.2025 року, не відбулося в зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. на лікарняному.

Суд ухвалою від 17.02.2025 призначив дату наступного судового засідання на 04.03.2025 на 11:20.

27.02.2025 до суду від представника Фізичної особи-підприємця Радька Сергія Анатолійовича - адвоката Пивоварова Володимира Івановича через систему "Електронний Суд" надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке суд задовольнив ухвалою від 27.02.2025.

Суд протокольною ухвалою від 04.03.2025 відхилив заяву відповідача вх № 181 від 08.01.2025, задовольнив усне клопотання представника позивача про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи, витребував від позивача оригінал електронних доказів - листування у Viber з директором ТОВ "Сінтайл" Цілинко Ігорем Леонідовичем відповідно до ч. 6 ст. 91 ГПК України, копії яких додано до відповіді на відзив, оголосив перерву в судовому засіданні з розгляду справи по суті до 20.03.2025 о 09:30.

13.03.2025 представник відповідача надав суду за вх № 3419 заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

17.03.2025 представник позивача надав суду за вх № 3507 заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд зазначає, що судове засідання протокольною ухвалою від 04.03.2025 було призначене на 20.03.2025 за участю представників сторін в режимі відеоконфернції.

У судовому засіданні 20.03.2025 суд оглянув оригінал електронних доказів, оголосив протокольну ухвалу про перерву до 03.04.2025 до 09:20.

03.04.2025 представник відповідача надав суду клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним : фотокопії листування позивача з мобільного додатку "Viber", копії заяви позивача від 29.05.2024, фотокопію скріншоту веб сторінки електронної пошти відповідача.

Крім того, 03.04.2025 представник відповідача надав суду додаткові пояснення у справі, які суд залишає до розгляду, оскільки подані всупереч приписів ст. 207 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні 03.04.2025 повідомив суд про подання ним за допомогою системи "Електронний суд" заяви про долучення доказів до матеріалів справи та заявив усне клопотання про перерву в судовому засіданні.

Суд, з`ясувавши відсутність такої заяви на час проведення судового засідання як в матеріалах справи, так і за даними автоматизованої системи документообігу суду, клопотання відхилив.

Після оголошення вступної та резолютивної частини рішення та закінчення судового засідання суду надано заяву позивача вх № 4450 від 03.04.2025 про долучення до матеріалів справи копії акту, рахунку та вимоги про погашення боргу, направлених відповідачу 31.08.2024. Означена заява сформована представником позивача засобами підсистеми ЄСІТС "Електронний суд" 03.04.2025 о 00:52.

Суд з приводу означеного зазначає таке.

За приписами ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст. 80 ГПК України).

Отже, докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Враховуючи перелічені у заяві докази, на час подання позову вони були у розпорядженні позивача, в додатки до позовної заяви не долучалися, про що свідчить сформований позивачем перелік додатків, клопотання про поновлення строку на подання доказів не заявлено.

Клопотання не містить обґрунтування неможливості своєчасного подання доказів разом з позовом, твердження про технічну помилку не підтверджені та спростовуються наведеним у позовній заяві переліком додатків, позов, в свою чергу, не містить відомостей щодо доказів, які не можуть бути подані; причини, з яких докази не можуть бути подані у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За приписами ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною четвертою статті 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На переконання суду, лише у випадку добросовісного користування учасником справи процесуальними правами, зокрема повідомлення суду під час підготовчого засідання про наявність будь-яких доказів у інших осіб, вжиття заходів задля їх отримання, в чому полягає неможливість їх отримання та подання до суду у строки та порядку визначеному чинним процесуальним законодавством, останній має право на поновлення строку на подання відповідних доказів, якщо суд користуючись власними дискреційними повноваженнями, визначає такі обставини поважними для поновлення строку.

Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського Суду від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Отже, несвоєчасне подання позивачем доказів є наслідком обраної ним процесуальної поведінки, наслідки якої покладаються на нього.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті представник позивача на позовних вимогах наполягав, представник відповідача проти позову заперечував.

Під час розгляду справи суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 03.04.2025 року відповідно до ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про дату складання повного рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

03.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінтайл" (Замовник) та Фізичною особою - підприємцем Радьком Сергієм Анатолійовичем (Перевізник) було укладеного Договір міжнародного перевезення вантажу № 03.05/2024-МП01 (в подальшому - Договір, а.с. 7-8).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне:

- згідно даного Договору Замовник замовляє, а Перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільного транспорту у міжнародних сполученнях (п. 2.1 Договору);

- найменування, кількість вантажу або маса (вага), напрями, маршрут, відстані перевезення, вартість та інші умови перевезення вантажу за цим Договором узгоджуються Сторонами в заявках на перевезення до цього Договору, які подаються у письмовій або усній формі (п. 3.6 Договору);

- за фактом перевезення Сторонами складають та підписують Акт надання послуг на основі ТТН/СMR/TIR-CARNET, який після його підписання Сторонами має силу Специфікації (п. 3.7 Договору);

- після закінчення надання послуг Перевізник протягом 2 робочих днів передає на погодження Замовнику Акт надання послуг на електронну адресу та протягом 10 робочих днів надсилає Замовнику два примірники Акту. Замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів розглянути оригінал Акту та підписати вказаний Акт або надати мотивовані заперечення. Після підписання Замовник протягом 10 робочих днів передає один примірник Акту Перевізнику. У випадку, якщо протягом визначеного періоду Перевізник не отримає підписаний Замовником примірник Акта або обґрунтованої відмови, Акт вважається підписаним, а послуги такими, що надані належним чином (п. 3.8 Договору);

- Перевізник зобов`язаний доставити вантаж у відповідності з одержаною заявкою на перевезення в пункт призначення і здати його Вантажоодержувачу. У випадку простою автомобіля на кордоні з причин, що не залежать від Перевізника (черга, закриття кордонів), термін доставки вантажу автоматично збільшується на час простою (підп. 4.1.4 п. 4.1 Договору);

- Замовник зобов`язаний : надавати Перевізникові Заявки не пізніше чим за один робочий день до дати завантаження. У Заявці зазначаються : точна адреса завантаження/розвантаження, дата й час прибуття на завантаження, найменування відправника вантажу, найменування вантажу, його кількість, включаючи вагу брутто, характеристику й тип вантажу й особливості його перевезення (якщо такі наявні), строк доставки, найменування вантажоодержувача, контактні особи і їхні телефони, відомості про вантаж, включаючи вагу брутто, вартість послуг, додаткові умови; забезпечити оформлення товарно-супровідних документів (СMR, TIR-CARNET для міжнародних перевезень) і, в разі необхідності, інших митних документів в узгоджений термін; здійснювати оплату фактично наданих послуг Перевізника в обсягах та в строк, передбачені Договором (п. 5.1.1, підп. 5.1.2, підп. 5.1.9 Договору);

- зміна місця завантаження/розвантаження автомобіля або визначення додаткових місць завантаження/розвантаження можлива тільки після письмового узгодження з Перевізником, що повинно бути відмічено у СMR або іншому товарно-супровідному документі для міжнародних перевезень та у подорожньому листі водіїв і веде за зміни суми вартості фрахту (підп. 5.1.7, підп. 5.1.10 п. 5.1 Договору);

- ціна (вартість) перевезення кожного окремого вантажу (партії вантажу) встановлюється у національній валюті України - гривні (з урахуванням податку на додану вартість) і визначається Сторонами при формуванні Заявки на кожне перевезення та вказується в рахунках Перевізника. Ціна перевезення може відрізнятися в залежності від умов виконання Перевізником зобов`язань, обсягу перевезень, сезонності, умов та термінів оплати, умов на відповідному ринку послуг та інших економічних чинників за взаємним погодженням Сторін (п. 6.1 Договору);

- Замовник сплачує Перевізникові вартість (ціну) за надані послуги перевезення в національній валюті України на підставі виставлених Перевізником рахунків-фактур у безготівковій формі, визначену відповідно до п. 6.1 цього Договору, та вказану у відповідних рахунках, які виставлені протягом 7-ми (семи) банківських днів після отримання рахунка-фактури Перевізника, СMR чи інших товарно-супровідних документів для міжнародних перевезень з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, якщо в Заявці на перевезення не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення (п. 6.5 Договору);

- цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін (п. 10.1 Договору);

- строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 10.1 Договору, та закінчується 31.12.2024, але в будь-якому випадку до повного його виконання (п. 10.2 Договору);

- всі зміни та доповнення до даного Договору будуть дійсні лише у тому випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та підписані уповноваженими представниками Сторін (п. 10.8 Договору).

Сторони підписали заявку № 3 до Договору (а.с. 11), відповідно до якої визначили, зокрема, таке:

- маршрут перевезення : Новогригорівка (UA) - Струміца (МК);

- адреса завантаження: вул. Підгірна, 8, с. Новогригорівка, Павлоградський р-н, Дніпропетровська обл.;

- дата завантаження: 08.05.2024;

- найменування вантажу: олія харчова 1 сорт;

- тоннаж та обсяг вантажу: 24 тн;

- адреса розвантаження: Atanas Mucev no.2, 2400 Strumica Republic Macedonia;

- дата розвантаження: 18.05.2024;

- транспортний засіб (номер авто та причепа): НОМЕР_2 / НОМЕР_3 ;

- ПІБ водія Редько С.А. ;

- Ціна послуг: 145 EUR за тону перевезеного товару згідно CMR в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день оформлення міжнародної товарно-транспортної накладної CMR з відміткою відправника про відвантаження товару.

Заявка підписана позивачем та представником відповідача, підписи скріплено печатками сторін.

Відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR від 13.05.2024 (а.с. 15) позивач у м. Одеса завантажив 24 540 кг олії соняшникової, транспортний засіб НОМЕР_2 / НОМЕР_3 , вантажовідправником вказано ТОВ "Грін Лаіт", м. Одеса. 08.06.2024 вантаж доставлений в Болгарію, отримувач АгриВиа Ойл ЕООД.

У позовній заяві позивач стверджує про те, що :

- Замовник станом на 08.05.2024 завантаження вантажу не організував, документи для перевезення вантажу не підготував;

- 18.05.2024 транспортний засіб разом з вантажем прибув до Болгарії та був зупинений в зоні митного пропуску Повеляново;

- Перевізник неодноразово намагався в телефонному режимі та шляхом повідомлень та листів на електронну пошту з`ясувати у Замовника щодо подальших дій, проте Замовник від вирішення ситуації усунувся, перестав відповідати на телефонні дзвінки, листи на електронній пошті проігнорував;

- власник та вантажовідправник ТОВ «Грін Лаіт» на звернення Перевізника надав вказівки на вивантаження вантажу в Болгарії.

Крім того, позивач зазначає про направлення відповідачу на офіційну електронну адресу пропозиції Перевізника про укладення додаткової угоди та внесення змін до Заявки № 3 до Договору.

Також позивач стверджує, що 22.05.2024 ним було складено та направлено відповідачу рахунок-фактуру на загальну суму 152 330,82 грн (145 Єво х 24,54 т х 42,81 грн курс Євро до національної валюти станом на 13.05.2024).

Суд зазначає, що як текст додаткової угоди та змін до Заявки № 3, рахунок-фактура та вимога про сплату заборгованості, а також Акт надання послуг, так і докази їх направлення відповідачу у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи відсутність оплати та вважаючи свої права порушеними, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача 152 330,82 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім укладеного 03.05.2024 між сторонами Договору міжнародного перевезення вантажу № 03.05/2024-МП01.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд зазначає про таке.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, суб`єкти господарювання фізичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою господарського законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення 152 330,82 грн грошових коштів. Підставою позовних вимог зазначено те, що відповідачем не оплачено послуги з перевезення вантажу відповідно до заявки № 3 до укладеного 03.05.2024 між сторонами Договору міжнародного перевезення вантажу № 03.05/2024-МП01.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати Від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Господарське зобов`язання виникає, зокрема, із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Відповідно до ч. 1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі - ч. 2 ст. 909 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 ГК України Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Матеріалами справи підтверджується обставина прийняття позивачем на себе зобов`язань за Договором та Заявкою № 3 відповідача щодо перевезення завантаженої 08.05.2024 у с. Новогригорівка, Павлоградський р-н, Дніпропетровська обл. олії харчової 1 сорт у кількості 24 тн транспортним засобом (номер авто та причепа): НОМЕР_2 / НОМЕР_3 за маршрутом Новогригорівка (UA) - Струміца (МК) та доставка цього вантажу 18.05.2024 за адресою розвантаження: Atanas Mucev no.2, 2400 Strumica Republic Macedonia.

У підп. 4.1.4 п. 4.1 Договору сторони узгодили, що Перевізник зобов`язаний доставити вантаж у відповідності з одержаною заявкою на перевезення в пункт призначення і здати його Вантажоодержувачу.

Проте належних та допустимих доказів фактичного виконання цих зобов`язань матеріали справи не містять.

У матеріалах справи також відсутній передбачений п. 3.7 Договору складений за фактом перевезення Акт надання послуг та докази його направлення відповідачу на підпис та відмови останнього від його підписання, відсутній передбачений п. 6.1 Договору рахунок Перевізника та докази його направлення відповідачу для оплати, відсутні докази внесення сторонам змін до Договору чи ініціювання їх внесення.

За викладеного, позивач не довів надання ним послуг відповідачеві за Заявкою № 3 до Договору, що виключає обов`язок відповідач як замовника за Договором сплатити заявлену до стягнення суму.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій.

Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Подібна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19.

Суд зазначає, що надані позивачем до матеріалів справи скріншоти є знімками екрана, зображенням, отриманим комп`ютером, що зображує дійсно те, що бачить користувач на екрані монітора.

Скріншот (а.с. 9) не містить інформації щодо тексту електронного листа (змісту відправлення) та датований 29.05.2024, що позбавляє суд можливості ідентифікувати зміст відправлення та не оцінюється як належний доказ.

Скріншот (а.с. 10) містить перелік документів, які були направлені позивачем відповідачу 31.08.2024 та не містить інформації щодо тексту електронного листа (змісту відправлення), що позбавляє суд можливості ідентифікувати зміст відправлення та не оцінюється як належний доказ.

Скріншоти (а.с. 69-102) листування позивача з мобільного додатку "Viber" свідчать про обмін між позивачем та абонентом з номером телефону НОМЕР_1 (згідно Заявки № 3- відповідальна особа Ігор, номер вказаний у заявах відповідача по суті спору) текстовими, голосовими та фото-повідомленнями.

Оцінка текстових повідомлень не дає суду можливість визнати їх належним та допустим доказом на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, надіслані у фотоповідомленнях копії документів, місцевості, мапи суду не надані, що виключає можливість їх оцінки взагалі, голосові повідомлення суду також не надані, деякі з них видалено, що виключає їх оцінку в тому числі і як достовірних.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 про те, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, оцінивши надані сторонами докази, зазначає, що позовні вимоги є неправомірними, не обґрунтованими як поданими доказами, так і нормами права, відповідачем спростовані, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому інші доводи та заперечення сторін судом почуті, проте не оцінюються як обґрунтовані та правомірні, оскільки не впливають на зроблені судом висновки.

Згідно з положеннями 13 ГПК України. судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стосовно розподілу судових витрат.

При пред`явленні позову позивачем квитанцією № 8601-2230-2043-8135 від 14.10.2024 було сплачено судовий збір в розмірі 302,80 грн. та платіжною інструкцією № 2055 від 16.11.2024 було сплачено судовий збір в розмірі 2 119,60 грн. (а.с. 18, 20). Зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідними виписками (а.с. 22, 23).

У зв`язку із відмовою у позові у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 126, 129, 232-233, 237-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повне рішення суду підписано 14.04.2025.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик