СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Харків Справа №917/924/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

прокурор не з`явився,

від позивача не з`явився,

від відповідача-1 не з`явився,

від відповідача-2 Тропіна О.М.,

від третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича (вх.№57П від 07.01.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22 (м. Полтава, суддя Дмитро Сірош, повне рішення складено 17.12.2024),

за позовом Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, м. Кременчук, Полтавська область, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Горішньоплавнівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, м. Горішні Плавні, Кременчуцький район, Полтавська область,

до 1. Полтавської районної державної адміністрації, м. Полтава,

2. Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича, м. Горішні Плавні, Кременчуцький район, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, м. Полтава,

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Горішньоплавнівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області звернувся з позовом до Полтавської районної державної адміністрації та Фізичної особи - підприємця Ващенка Олега Миколайовича, у якому просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області №303 від 22.04.2008, яким затверджено фізичній особі-підприємцю Ващенку Олегу Миколайовичу технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку площею 170,00 га (кадастровий номер :00:007:0098 - архівний :00:007:0096), для водогосподарських підприємств на території села Григоро - Бригадирівської сільської ради Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області;

- визнати недійсним договір оренди землі №111 земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0098 (архівний :00:007:0096), загальною площею 170,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Григоро - Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району, укладений 23.03.2009 Кобеляцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Ващенком О. М., зареєстрований у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за №01;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під №24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за Ващенком Олегом Миколайовичем (ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 17.04.1998 Комсомольським MB УМВС України в Полтавській області).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди землі №111 земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0098 (архівний :00:007:0096), загальною площею 170,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Григоро-Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району, укладений 23.03.2009 Кобеляцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Ващенком О. М., зареєстрований у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за № 01. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під №24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за Ващенком Олегом Миколайовичем (ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 17.04.1998 Комсомольським MB УМВС України в Полтавській області). Стягнуто з Полтавської районної державної адміністрації на користь Полтавської обласної прокуратури 2 481,00 грн судового збору. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Ващенка Олега Миколайовича на користь Полтавської обласної прокуратури 2 481,00 грн судового збору. Ухвалено видати накази після набрання рішенням законної сили. В решті позову відмовлено.

Фізична особа-підприємець Ващенко Олег Миколайович з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024; рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22 скасувати; ухвалити нове рішення; застосувати строк позовної давності; позов Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Горішньоплавнівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області до Полтавської районної державної адміністрації, Фізичної особи-підприємця Ващенко Олега Миколайовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку залишити без задоволення; стягнути з Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області на користь Фізичної особи-підприємця Ващенко Олега Миколайовича судові витрати за розгляд справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ФОП Ващенко Олег Миколайович зазначає наступне:

- суд першої інстанції не з`ясував підстави, з яких Горішньоплавнівська МОТГР набула права комунальної власності на спірну земельну ділянку державної власності, а також увесь юридичний склад, елементом якого повинна бути реєстрація права комунальної власності, що зумовлює визнання державою права власності. За відсутності проведеної процедури передачі земельної ділянки Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району, не набула прав власника земельної ділянки;

- суд першої інстанції задовольнив позов, поданий в інтересах особи, права та законні інтереси якої не були порушені, а рішення суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню;

- суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права, а саме використав факти встановлені у справі №534/1662/23 як преюдиційні у даній справі, попри те, що на момент розгляду це рішення не набрало законної сили;

- оцінюючи надані докази, суд не взяв до уваги відсутність розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації №303 від 22.04.2008, на яке посилається прокурор як на підставу позовних вимог, що призвело до помилкового встановлення фактичних обставин та ухвалення рішення, не підкріпленого належними доказами;

- прокурором не було доведено правомірність отримання доказів, на які він посилається у позові;

- обмежень повноважень Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області щодо надання в оренду земель для водогосподарського призначення (рибогосподарського виробництва), на момент видання відповідних розпоряджень, ЗК України не містив;

- висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на те, що договір оренди укладений на підставі розпорядження, яке було прийнято до моменту внесення змін, але не виконано, яке вже створило юридичну основу для передачі земельної ділянки в оренду. При цьому відсутність укладення договору оренди одразу після прийняття розпорядження не змінює правомірності самого розпорядження та не позбавляє його юридичної сили. Розпорядження адміністрації не втратило чинності та залишалося обов`язковим до виконання, що підтверджує легітимність укладеного договору;

- суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неправомірно проігнорував основоположні принципи «належного урядування» та захисту правомірних очікувань, які закріплені у практиці Великої Палати Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, щодо втручання держави в право на мирне володіння майном;

- у даній справі йдеться не про самовільне зайняття земельної ділянки, а про її правомірну передачу в оренду на підставі відповідного договору, що породжує договірні відносини між сторонами. За таких обставин спір набуває характеру рецисорного, а не негаторного, позову;

- оскільки позов у даній справі не є негаторним, прокурором пропущено загальний трирічний строк позовної давності, суд першої інстанції неправомірно відхилив клопотання про застосування строку позовної давності.

Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 07.01.2025 для розгляду справи №917/924/22 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 поновлено Фізичній особі-підприємцю Ващенку Олегу Миколайовичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №917/924/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича (вх.№57П від 07.01.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/924/22.

20.01.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/924/22 (вх.№921).

Від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1285 від 27.01.2025), в якому остання просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ФОП Ващенко О.М. та залишити в силі рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу прокуратура вказує про наступне:

- оспорювана земельна ділянка за законом є власністю Горішньоплавнівської міської об`єднаної територіальної громади з 27.05.2021, а остання може здійснити реєстрацію права власності в будь-який час;

- саме по собі рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07.11.2024 не є підставою визнання договору оренди недійсним та скасування реєстрації права користування, рішення суду прийнято на підставі вимог законодавства, а посилання на вищевказане рішення свідчить про те, що суди різної юрисдикції дійшли єдиного висновку про право власності Горішньопланівської міської територіальної громади на спірну земельну ділянку;

- описка в даті розпорядження №303 не впливає на розгляд справи по суті, оскільки вона виникла внаслідок поганої якості, а номер рішення та його зміст повністю відповідають позовній заяві;

- приймаючи рішення у справі №2а-11601/09 Полтавський окружний адміністративний суд не досліджував питання розмежування повноважень Полтавської обласної державної адміністрації та Кобеляцької районної державної адміністрації щодо надання в користування земельних ділянок державної форми власності за межами населених пунктів, в тому числі земельних ділянок водного фонду. Також судом визначено обов`язок для Кобеляцької районної державної адміністрації розглянути питання щодо укладення договору оренди, а не укласти договір оренди, а тому відсутні підстави для застосування преюдиційного факту;

- в ході розгляду справи скаржником не ставилися під сумнів отримані прокуратурою докази, які були долучені до справи. Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 20.08.2021 надіслано у відповідь на запит, що відображено в супровідному листі Держгеокадастру, а різниця в кількості сторін обумовлена двостороннім друком:

- Кобеляцька районна державна адміністрація перебрала на себе повноваження обласної державної адміністрації, тим самим ототожнивши два різних поняття «водне господарство» та «рибне господарство», визначення яких закріплені діючим законодавством. Вирішення питання про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у користування для рибогосподарських потреб віднесено до виключної компетенції обласної державної адміністрації;

- право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель водного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність користування ФОП Ващенком О.М. становить пропорційне втручання у право користування відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання;

- порушення ФОП Ващенко В.О. речових прав позивача на спірну земельну ділянку є таким, що триває у часі та має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, з огляду на що прокурором заявлено негаторний позов, а тому положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 призначено апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича (вх.№57П від 07.01.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22 до розгляду на « 13» березня 2025 р. о 10:30 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 задоволено клопотання представника Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича адвоката Тропіної О.М. про її участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №917/924/22, яке відбудеться 13.03.2025 о 10:30 год у залі судового засідання №132 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника Судове засідання у справі №917/924/22, яке відбудеться 13.03.2025 о 10:30 год постановлено провести за участю представника Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича адвоката Тропіної О.М. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2025 оголошено перерву у розгляді справи №917/924/22 до « 03» квітня 2025 р. о 10:15 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.

До судового засідання Східного апеляційного господарського суду 03.04.2025 прокурор, позивач, відповідач-1 та третя особа не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом доставлення ухвали від 13.03.2025 до електронних кабінетів учасників справи в системі «Електронний суд».

Ураховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено учасникам справи необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду присутній представник відповідача-2 підтримав раніше надані пояснення, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, проведеним Кременчуцькою окружною прокуратурою вивченням стану додержання вимог земельного та водного законодавства на території Кременчуцького району, виявлено факт порушення вимог зазначеного законодавства під час надання у користування ФОП Ващенко О. М. земельної ділянки водного фонду на території села Григоро-Бригадирівки Східного старостинського округу Горішньоплавінвської міської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП Ващенко О. М. зареєстрований 07.03.2003 та видами економічної діяльності відповідно є: 03.22 - прісноводне рибництво (аквакультура) - основний, 16.29 Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння.

Розпорядженням Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області №350 від 18.05.2007 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на умовах оренди земельною ділянкою площею 170 га під водним об`єктом для риборозведення на території Григоро-Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району.

У подальшому розпорядженням Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області №303 від 22.04.2008 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування Ващенком О. М. на земельну ділянку площею 170,0 га для водогосподарських підприємств на території Григоро-Бригадирівської сільської ради та надано розпорядження посвідчити Ващенку О.М. право користування на земельну ділянку на території Григоро-Бригадирівської сільської ради.

На підставі зазначеного розпорядження Кобеляцька районна державна адміністрація Полтавської області та фізична особа - підприємець Ващенко О. М. 23.03.2009 уклали договір оренди землі №111, згідно з яким передано в оренду земельну ділянку для земель водогосподарського призначення (рибогосподарського виробництва) на території за межами населеного пункту на території Григоро-Бригадирівської сільської ради Кобеляцького (Кременчуцького на даний час) району, загальною площею 170,00 га, кадастровий номер :00:007:0096, терміном на 49 років.

Договір оренди земельної ділянки зареєстровано у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за № 01.

На виконання окремого доручення з 01.08.2016 проводилися перевірки відомостей Державного земельного кадастру (далі ДЗК), які станом на 01.01.2013 були перенесені з державного реєстру земель до ДЗК, на відповідність наказу №174 від 02.07.2003 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель» та Постанови КМУ №1021 від 09.09.2009 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі». При перевірці на достовірність та повноту відомостей наявної в ДЗК земельної ділянки за кадастровим номером :00:007:0096 було виявлено відсутність конкретної інформації про власника та користувача цієї земельної ділянки, даних про оренду, в результаті чого її було перенесено до архівного шару. Усунувши всі зазначені недоліки та у відповідності до Закону України «Про Державний земельний кадастр» Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень, де пунктом 4 передбачено, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами - земельну ділянку за адресою: Полтавська область, Кобеляцький район, Григоро-Бригадирівська сільська рада, внесено до ДЗК, відповідно до Постанови КМУ №1051 від 17.10.2012 «Про затвердження порядку введення Державного земельного кадастру», у зв`язку з чим змінено (переприсвоєно) кадастровий номер на :00:007:0098, оскільки попередній № :00:007:0096 набув статусу «архівного», в наслідок чого повернути його технічно неможливо.

Згідно з листом №01-29/1938 від 25.06.2021 Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області, відповідно до статті 7-1 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», Постанови ВРУ «Про утворення та ліквідацію районів», Розпорядження КМУ від 16.12.2020 № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» та Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого Постановою КМУ ВІД 16.12.2020 №1321, повноваження, права та обов`язки Кобеляцької районної державної адміністрації до Полтавської районної державної адміністрації.

Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №665/197-20 від 08.09.2020 наданого Головним Управлінням Держгеокадастру у Полтавській області земельна ділянка площею 170 га розташована на території Григоро-Бригадирівської сільської ради з кадастровим номером :00:007:0098 відноситься до земель водного фонду з цільовим призначенням 10.07 - для рибогосподарських потреб.

Старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області 20.08.2021 проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства під час розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :00:007:0098, яка розташована на території с. Григоро-Бригадирівка Східного старостинського округу Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області.

За результатами перевірки встановлено, що договір оренди землі №111 від 23.03.2009, яким передана ФОП Ващенку О. М. в строкове платне користування земельна ділянка загальною площею 170,00 га кадастровий номер :00:007:0098 для земель водогосподарського призначення (рибогосподарського виробництва), укладений всупереч вимог статей 122, 124 Земельного кодексу України, що викладено в Акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства №626-ДК/0575АП/09/01/-21 від 20.08.2021.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ, який набрав чинності 27.05. 2021, внесено зміни до повноважень місцевих рад у частині розпорядження землями у межах території громади.

З урахуванням пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, прокурор зазначає, що з 27.05.2021 законодавчо визначеним розпорядником спірної земельної ділянки є Горішньоплавнівська міська об`єднана територіальна громада в особі Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району.

Вказане обумовлює пред`явлення позову в особі Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району.

Кременчуцькою окружною прокуратурою 15.02.2022 за №52-1959вих-22 до Горішньоплавнінської міської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнінської міської ради скеровано повідомлення в порядку частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яким поінформовано про наявні порушення та запропоновано вжити самостійних заходів на їх усунення.

На вказане повідомлення надійшла відповідь №03-22/766/565 від 16.03.2022, згідно з якою Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району повернеться до розгляду вказаного питання після скасування воєнного стану.

Кременчуцька окружна прокуратура повторно 11.04.2022 скерувала до Горішньоплавнівської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнінвської міської ради за №52-3229вих-22 повідомлення про наявні порушення вимог земельного законодавства, зазначивши, що вказане порушення триває достатньо багато часу та зважаючи на беззаперечний інтерес держави просить повторно розглянути лист та вжити заходів на усунення порушення.

Не отримавши відповідь на повторне повідомлення про наявне порушення вимог земельного законодавства окружною прокуратурою втретє 30.06.2022 за №52-6603вих-22 скеровано повідомлення в порядку статті 23 ЗУ «Про прокуратуру», де зокрема наголошено, що введеним 24.02.2022 військовим станом жодним чином не звужено права та обов`язки органів місцевого самоврядування на звернення до суду за захистом порушених прав.

На дане повідомлення з Горішньоплавнівської міської ради надійшла відповідь №03-22/1739/1347 від 12.07.2022, згідно якої з метою вивчення отриманої від прокуратури інформації виконавчий комітет звернувся з запитом до Полтавської обласної військової адміністрації.

Також, прокуратурою 30.06.2022 за №52-6641вих-21 до Полтавської районної державної адміністрації скеровано повідомлення в порядку сттті 23 ЗУ «Про прокуратуру» та повідомлено про наявні порушення вимог земельного законодавства при прийнятті Головою Кобеляцькою районною державною адміністрацією Розпорядження №303 від 01.04.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку на території Григоро-Бригадирівської сільської ради гр. Ващенко О.М.».

На вказане повідомлення отримано відповідь №1980/1/01-29/ВА від 15.07.2021, згідно з якою Полтавська районна державна адміністрація, як правонаступник Кобеляцької районної державної адміністрації, не має повноважень на скасування розпоряджень останньої.

Отже, підставами для представництва прокурором інтересів держави в суді у цьому випадку прокурор зазначає тривалу бездіяльність уповноваженого суб`єкта владних повноважень Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району, яка усвідомлено пасивно бездіє при обізнаності про наявні порушення у період з моменту отримання повідомлення прокурора про стверджуване порушення інтересів держави та до 08.08.2022.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець Ващенко О. М. звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з призначення та проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства під час розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :00:007:0098, за результатами якої складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 20.08.2021 за №626-ДК/0575АП/О9/01/-21;

- визнати протиправним Наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 12.08.2021 за №626-дк «Про здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності»;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з ненаправлення на адресу Фізичної особи-підприємця Ващенка О. М. інформації про результати перевірки, що оформлені актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства №626-ДК/0575АПУО9/01/-21 від 20.08.2021.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю. Зазначене рішення залишене без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2023.

Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що Кобеляцька районна державна адміністрація не мала права на розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту, для таких потреб як ведення риборозведення (рибогосподарського виробництва). Вирішення питання про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у користування для рибогосподарських потреб віднесено до виключної компетенції обласної державної адміністрації відповідно до пункту «б» частини 3 статті 122 Земельного кодексу України. З огляду на те, що розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області №303 від 01.04.2008 на час звернення з цим позовом до суду уже виконано шляхом укладення договору оренди землі від 23.03.2009 №111, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову в цій частині з огляду на те, що визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору оренди та повернення спірної земельної ділянки або відшкодування шкоди (за наявності підстав). Як установив суд, Кобеляцька районна державна адміністрація не мала повноважень щодо передачі земельної ділянки площею 170,00 га для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів Григоро- Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області (на момент укладення договору на разі Горішньоплавнінської міської ради) в оренду ФОП Ващенку О. М., оскільки обсяг необхідної цивільної дієздатності для вчинення зазначеного правочину у неї був відсутній, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний правочин підлягає визнанню недійсним. Також суд вказав, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:007:0098 є власністю Горішньоплавнівської територіальної громади Кременчуцького району за Законом, а державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує державою вже набуте особою право власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не має підстав. Крім того, оскільки на спірній земельній ділянці станом на час розгляду цієї справи відсутні об`єкти нерухомого майна державної форми власності, а лише зареєстровано речове право державної форми власності щодо самої земельної ділянки з кадастровим номером :00:007:0098, з огляду на те, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності та враховуючи скасування рішенням суду (справа №534/1662/23) речового права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомості, які містяться на цій земельній ділянці, яка відноситься до комунальної форми власності в силу Закону, суд вважає доводи відповідача про належність спірної ділянки до державної форми власності необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи відсутність реєстрації комунальної форми власності з підстав саме бездіяльності Горішньоплавнівської міської ради суд вважає надмірним формалізмом вважати, що позов подано передчасно. Місцевий господарський суд зазначив, що даний позов слід розглядати як негаторний, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, з огляду на що положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню. Суд зазначив, що прийняття Кобеляцькою районною державною адміністрацією рішення поза межами наданих їй повноважень, призвело до проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки, тому відновлення порушених прав можливе, зокрема, шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі суд вказує про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 цієї статті, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Отже прокурор може представляти інтереси держави в суді в виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia), заява № 42454/02, § 35).

Аналіз ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Відповідно до частин 3 5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції: держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статус позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки (стаття 44 ГПК України). У випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган;

2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватись як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У справі, яка розглядається, Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Горішньоплавнівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження районної державної адміністрації, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку для водогосподарських підприємств на території села Григоро-Бригадирівської сільської ради Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області, визнати недійсним укладений договір оренди та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з одночасним припиненням права оренди.

Водночас наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних відносинах прокурор обґрунтував бездіяльністю позивача щодо захисту належним чином інтересів держави, невжиття ним заходів щодо усунення виявлених порушень при розпорядженні земельними ділянками водного фонду.

При цьому прокурор вказує, що недотримання законодавства України з приводу використання земель державної власності безумовно порушує інтереси держави як інституту, який покликаний врегулювати відносини у певній сфері. Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні питання правомірності використання земельних ділянок водного фонду, що здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, Горішньоплавнівська міська об`єднана територіальна громада в особі Горішньоплавнівська міська рада наділена усіма можливими засобами правового захисту комунального майна, зокрема і шляхом звернення з позовом до суду.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прокурор вказує, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах.

Відповідно до вищевказаних приписів український народ як власник спірного об`єкта (земельної ділянки) делегував уповноваженим органам повноваження щодо здійснення права власності від імені Українського народу, в їх інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Вказане свідчить про беззаперечну наявність інтересу держави щодо законності використання землі. Недотримання ж встановленої процедури набуття права користування на землю суперечить державному, а як наслідок і суспільному інтересу.

Суспільство, український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на статті 1, 3, 6-8,13,14,41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що можливі порушення відповідачем встановленого законом порядку користування землями водного фонду, які визначені Конституцією України, Водник кодексом України, іншими законодавчими та підзаконними нормативними актами у цій сфері є підставою для вжиття заходів прокурорського реагування, у тому числі й шляхом звернення із позовною заявою до суду в інтересах держави, що полягають у забезпеченні додержання законодавчого порядку їх використання.

За таких обставин, прокурор у даному випадку на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту в спірних правовідносинах.

На виконання приписів ст.23 Закону України «Про прокуратуру» Кременчуцькою окружною прокуратурою 15.02.2022 за №52-1959вих-22 до Горішньоплавнінської міської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнінської міської ради скеровано повідомлення в порядку частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яким поінформовано про наявні порушення та запропоновано вжити самостійних заходів на їх усунення.

На вказане повідомлення надійшла відповідь №03-22/766/565 від 16.03.2022, згідно з якою Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району повернеться до розгляду вказаного питання після скасування воєнного стану.

Кременчуцька окружна прокуратура повторно 11.04.2022 скерувала до Горішньоплавнівської об`єднаної територіальної громади в особі Горішньоплавнінвської міської ради за №52-3229вих-22 повідомлення про наявні порушення вимог земельного законодавства, зазначивши, що вказане порушення триває достатньо багато часу та зважаючи на беззаперечний інтерес держави просить повторно розглянути лист та вжити заходів на усунення порушення.

Не отримавши відповідь на повторне повідомлення про наявне порушення вимог земельного законодавства окружною прокуратурою втретє 30.06.2022 за №52-6603вих-22 скеровано повідомлення в порядку статті 23 ЗУ «Про прокуратуру», де зокрема наголошено, що введеним 24.02.2022 військовим станом жодним чином не звужено права та обов`язки органів місцевого самоврядування на звернення до суду за захистом порушених прав.

На дане повідомлення з Горішньоплавнівської міської ради надійшла відповідь №03-22/1739/1347 від 12.07.2022, згідно якої з метою вивчення отриманої від прокуратури інформації виконавчий комітет звернувся з запитом до Полтавської обласної військової адміністрації.

Також, прокуратурою 30.06.2022 за №52-6641вих-21 до Полтавської районної державної адміністрації скеровано повідомлення в порядку сттті 23 ЗУ «Про прокуратуру» та повідомлено про наявні порушення вимог земельного законодавства при прийнятті Головою Кобеляцькою районною державною адміністрацією Розпорядження №303 від 01.04.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку на території Григоро-Бригадирівської сільської ради гр. Ващенко О.М.».

На вказане повідомлення отримано відповідь №1980/1/01-29/ВА від 15.07.2021, згідно з якою Полтавська районна державна адміністрація, як правонаступник Кобеляцької районної державної адміністрації, не має повноважень на скасування розпоряджень останньої.

Отже, підставами для представництва прокурором інтересів держави в суді у цьому випадку є тривала бездіяльність уповноваженого суб`єкта владних повноважень Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району, яка допускає бездіяльність при обізнаності про наявні порушення та вживає належних заходів для їх усунення.

Вказане свідчить про нездійснення суб`єктом владних повноважень захисту законних інтересів держави та відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для вжиття Прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову, ураховуючи, що інтереси держави у такому випадку залишаються незахищеними.

Водночас апелянт зазначає, що позов подано в інтересах особи, права та законні інтереси якої не були порушені, оскільки суд не з`ясував підстави, з яких Горішньоплавнівська об`єднана територіальна громада в особі Горішньоплавнінвської міської ради набула права комунальної власності на спірну земельну ділянку державної власності. З цього приводу колегія суддів вказує про наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року №1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, внесено зміни до повноважень місцевих рад у частині розпорядження землями у межах території громади.

Пунктом 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, встановлено, що З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Відповідач наполягає на тому, що судом не встановлено увесь юридичний склад набуття права комунальної власності позивачем, елементом якого повинна бути реєстрація права комунальної власності.

Суд вказує, що спірна земельна ділянка є власністю позивача в силу вищенаведених законодавчих положень п.24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Тобто, з 27.05.2021 (дата набрання чинності відповідних змін до ЗК України) законодавчо визначеним розпорядником спірної земельною ділянки є Горішньоплавнівська об`єднана територіальна громада в особі Горішньоплавнінвської міської ради.

Оскільки набуття права власності відбулося в силу законодавчих положень, посилання апелянта на необхідність вчинення юридичних дій щодо прийняття рішення відповідного органу та складання акту приймання-передачі такої земельної ділянки (ст.117 ЗК України) є безпідставними.

При дослідженні факту державної реєстрації спірної земельної ділянки, судом встановлено, що відповідно до наявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної земельної ділянки вказано державу в особі Полтавської обласної державної адміністрації. Водночас, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, Горішньоплавніська міська рада Кременчуцького району, як власник земельної ділянки може здійснити реєстрацію права власності в будь-який час, а строки такої перереєстрації законом не визначені.

При цьому, суд враховує, що п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом вказаної статті державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17.

Вищевикладене спростовує доводи скаржника про відсутність порушених прав територіальної громади та підстав для звернення прокурора з відповідним позовом в інтересах держави.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1,2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі статтею 19 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням землі України поділяються, зокрема, на землі водного фонду.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Положеннями статті 59 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №665/197-20 від 08.09.2020 спірна земельна ділянка площею 170,00 га (кадастровий номер :00:007:0098), яка передана в оренду ФОП Ващенко О.М. відноситься до земель водного фонду з цільовим призначенням 10.07 для рибогосподарських потреб.

Судом встановлено, що підставою передачі спірної земельної ділянки у користування відповідачу-2 стало розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації, яким затверджено фізичній особі-підприємцю Ващенку Олегу Миколайовичу технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку площею 170,00 га (кадастровий номер :00:007:0098 - архівний :00:007:0096), для водогосподарських підприємств на території села Григоро - Бригадирівської сільської ради Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області та договір оренди землі №111 земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0098 (архівний :00:007:0096), загальною площею 170,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Григоро - Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району, укладений 23.03.2009 Кобеляцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Ващенком О. М., зареєстрований у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за №01.

Статтею 17 Земельного кодексу України (в редакції станом на 13.01.2007 та станом на 01.01.2008) установлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Частиною третьою статті 122 Земельного кодексу України визначено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Водночас частиною четвертою вказаної статі встановлено, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі статтею 51 Водного кодексу України, у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

Як вказано вище, спірна земельна ділянка передана відповідачу для рибогосподарських потреб.

Загальнодержавною програмою розвитку рибного господарства України на період до 2010 року, затвердженої Законом України «Про Загальнодержавну програму розвитку рибного господарства України на період до 2010 року», закріплені поняття: рибогосподарське підприємство (рибницьке, рибальське, рибопереробне) - суб`єкт підприємницької діяльності, основними видами діяльності якого є вилов (збирання), відтворення, вирощування, переробка риби та інших водних живих ресурсів і продукції з них, а сума, одержана від її реалізації або її окремого виду, перевищує 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства; рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання риби та інших водних живих ресурсів, їх вилучення (вилов, добування, збирання) та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції для задоволення потреб населення.

Відповідно до встановлених ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на 13.01.2007 та станом на 01.01.2008) районні державні адміністрації мають право на розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту, для, зокрема, ведення водного господарства.

Поняття «водне господарство» закріплено у Концепції розвитку водного господарства України, затвердженій постановою Верховної Ради України №1390-XIV від 14.01.2000, а саме: це - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

З аналізу понять «водне господарство» та «рибне господарство», визначення яких закріплені чинним законодавством, вбачається, що вони не є різними. Так, потреби у веденні водного господарства не можна ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об`єкти згідно зі статтею 51 Водного кодексу України, зокрема, для рибогосподарських потреб.

Тимчасовий порядок ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.96 №1192, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, регулює відносини у галузі охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів, ведення рибного господарства та здійснення рибальства.

Так, п.1 вказаного Порядку визначено, що рибне господарство - галузь народного господарства, завданням якої є вивчення, охорона, використання і відтворення на науковій основі водних живих ресурсів з метою одержання різноманітних видів харчової, кормової, технічної та медичної продукції.

Надання земель водного фонду у користування здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України (п.36 Порядку).

Розпорядженням голови Кобеляцької районної державної адміністрації №303 від 01.04.2008 передана в оренду спірна земельна ділянка водного фонду саме для ведення рибного господарства. Разом з цим, оскільки цільове призначення земельної ділянки не відноситься до передбаченого п.б ч.3 ст.122 ЗК України виду користування для ведення водного господарства, у Кобеляцької районної державної адміністрації були відсутні повноваження на видання оскаржуваного розпорядження.

З урахуванням вищевикладеного, вирішення питання про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у користування для рибогосподарських потреб віднесено до виключної компетенції обласної державної адміністрації, про що правомірно зазначив суд першої інстанції.

Апелянт вважає, що договір оренди укладений на підставі розпорядження, яке було прийнято до моменту внесення змін, але не виконано, а тому з огляду на припис п.1 Перехідних Положень ЗК України, підстави для висновку суду про те, що Кобеляцька районна державна адміністрація Полтавської області, нібито всупереч вимогам закону, і з перевищенням наданих законом повноважень, розпорядилась земельною ділянкою, що знаходиться за межами населених пунктів відсутні. З цього приводу колегія суддів вказує про наступне.

Відповідно до п.1 «Перехідних положень» ЗК України, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Пунктом 1 «Прикінцеві положення» ЗК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2002 року.

Водночас, виникнення спірних правовідносин, зокрема прийняття розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації про надання в користування спірної земельної ділянки датовано 2008 роком. З огляду на що, положення п.1 «Перехідних положень» ЗК України, на які посилається апелянт, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин та не свідчать про правомірність прийнятого районною державною адміністрацією рішення про надання спірної земельної ділянки в користування відповідачу.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Тобто, акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акту незаконним і скасування рішення є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту незаконним і його скасування є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що Розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області 01.04.2008 №303 про затвердження фізичній особі-підприємцю Ващенку Олегу Миколайовичу технічної документації із землеустрою є актом індивідуальної дії, оскільки видано у результаті реалізації владних управлінських функцій суб`єкта розпорядження землями державної власності; не розрахований на багаторазове застосування, а вичерпує дію після розроблення проекту землеустрою; стосується лише прав та інтересів Ващенка О.М.

Оскільки розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області №303 від 01.04.2008 на час звернення з цим позовом до суду уже виконано шляхом укладення договору оренди землі від 23.03.2009 №111, суд дійшов висновку, що визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору оренди та повернення спірної земельної ділянки або відшкодування шкоди (за наявності підстав).

З огляду на викладене, суд першої інстанції у задоволенні позову в частині визнання недійсним розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області №303 від 01.04.2008 відмовив у зв`язку з неефективністю обраного позивачем способу захисту. Колегія суддів зазначає, що відмова у визнанні недійсним розпорядження з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту не оскаржується, а тому, з урахуванням вимог апеляційної скарги та положень ст.269 ГПК України, не переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 202, частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст якого не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтями 203, 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним, а тому, при таких обставинах, договір визнається недійсним.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частиною 2 цієї статті передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За встановлених вище обставин відсутності у Кобеляцької районної державної адміністрації необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо передачі спірної земельної ділянки в оренду ФОП Ващенку О.М., договір оренди землі №111 від 23.03.2009 підлягає визнанню недійсним, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Водночас апелянт на підтвердження правомірності набуття права користування на спірну земельну ділянку посилається на встановлені постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.01.2009 року по справі №2-а-11601/09 преюдиційні факти, зокрема те, що розпорядження від 01.04.2008 №303 видане Кобеляцькою районною державною адміністрацією в межах повноважень.

Як вбачається зі змісту вищезазначеної постави адміністративного суду, в межах розгляду справи №2-а-11601/09 судом безпосередньо не досліджувалося питання правомірності видання Кобеляцькою районною державною адміністрацією спірного розпорядження та співвіднесення повноважень районних та обласних державних адміністрацій щодо розпорядження земельними ділянками державної власності поза межами населеного пункту, зокрема, земельними ділянками водного фонду для рибогосподарських потреб.

За змістом вказаного судового рішення судом встановлено правомірність заявлених вимог щодо визнання протиправними дій Кобеляцької районної ради щодо не затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки та зобов`язано Кобеляцьку районну державну адміністрацію розглянути питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки. При цьому, колегія суддів зазначає, що визначення судом обов`язку розглянути питання щодо укладення договору оренди, не тотожно безумовному обов`язку укласти такий договір.

З урахуванням викладеного, постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 21.01.2009 по справі №2-а-11601/09 не підтверджує правомірність спірного розпорядження районної державної адміністрації та не свідчить про наявність суперечностей із оскаржуваним судовим рішенням, на що помилково посилається апелянт.

Стосовно посилання скаржника на допущення судом першої інстанції істотного порушення норм процесуального права, а саме використання обставин, встановлених у рішенні по справі №534/1662/23 як преюдиційних у даній справі , попри те, що на момент розгляду це рішення не набрало законної сили, колегія суддів вказує про наступне.

Предметом розгляду справи №534/1662/23 є скасування записів про державну реєстрацію права приватної власності на об`єкти нерухомості, розміщені на спірній земельній ділянці та зобов`язання повернути такі об`єкти.

Дійсно, на момент винесення оскаржуваного судового рішення, рішення суду першої інстанції у справі №534/1662/23 не набрало законної сили внаслідок реалізації права на апеляційне оскарження. Водночас, колегія суддів зазначає, що за змістом рішення суду першої інстанції у даній справі №917/924/22 вбачається, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору оренди недійсним не ґрунтується на обставинах, встановлених у справі №534/1662/23, та не призвело до прийняття неправильного рішення.

При цьому, суд вказує, що саме по собі посилання скаржника на наявність у нього об`єкту нерухомого майна на спірній земельній ділянці, з огляду на предмет спору та фактичні обставини у даній справі, не свідчить про правомірність набуття права користування спірною земельною ділянкою.

Суд констатує, що вищенаведені скаржником порушення не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення внаслідок порушення норм процесуального права на підставі частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України. З огляду на що доводи скаржника в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Стосовно посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації №303 від 22.04.2008, на яке посилається прокурор як на підставу позовних вимог, суд вказує про наступне.

У матеріалах справи наявне розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації №303 від 01.04.2008, яке за своїм змістом, підставами прийняття та суб`єктному складу абсолютно узгоджується із тим, на яке посилається прокурор (№303 від 22.04.2008). Відповідно до наданих прокурором у суді першої інстанції пояснень, у даному випадку наявна описка в даті рішення №303 через погану якість документу, а саме замість 01.04.2008, посилкового вказано 22.04.2008.

За встановлених фактичних обставин справи та у зв`язку з наявними доказами, а саме договір оренди №111, в якому вказано, що невід`ємною частиною договору є розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації від 01.04.2008 №303 «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку на території Григоро-Бригадирівської сільської ради гр. ОСОБА_1 », розпорядження від 18.05.2007 №350 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації, що посвідчує право користування на земельну ділянку на території Григоро-Бригадирівської сільської ради», за змістом якого надано відповідний дозвіл гр. ОСОБА_1 , безпосереднє долучення прокуратурою до позову Розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації №303 від 01.04.2008 та відсутність відомостей про наявність розпорядження щодо затвердження технічної документації гр. ОСОБА_1 стосовно іншої земельної ділянки, ніж спірна, колегія суддів вказує, що відповідна описка не призвела до помилкового встановлення фактичних обставин та ухвалення неправомірного рішення.

Твердження скаржника про неправомірність отримання доказів, на які посилається прокуратура, є необґрунтованими, оскільки законодавство не містить вимог про отримання відомостей щодо порушення інтересів держави саме від особи, в інтересах якої останній звертається до суду. Акт про дотримання вимог земельного законодавства від 20.08.2021 надіслано Держгеокадстром у відповідь на запит прокуратури, а різниця в кількості вказаних сторінок пояснюється двостороннім друком. При цьому, як обґрунтовано зазначає прокурор, відповідачем у суді першої інстанції не ставилося питання про визнання таких доказів недопустимими з огляду на порядок їх отримання.

Посилання апелянта на відсутність у прокуратури компетенції на проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства під час розпорядження земельною ділянкою є безпідставним, оскільки такої перевірки не було, а позовні вимоги ґрунтуються на реалізації повноважень щодо контролю за дотримання законодавства уповноваженим органом Держгеокадастром.

Крім того, з огляду на незаконність рішення державної адміністрації на підставі якого проведена державна реєстрація іншого речового права (оренди) на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі статті 16 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», належним додатковим способом захисту інтересів держави є також заявлення вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під №24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Прийняття Кобеляцькою районною державною адміністрацією рішення поза межами наданих їй повноважень, призвело до проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки, тому відновлення порушених прав можливе, зокрема, шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під №24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за ОСОБА_1 .

Разом з цим, другим відповідачем у справі заявлено про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності з огляду на те, що заявлений прокурором позов є негаторним. Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №910/18952/20 (предмет позову - усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальним нерухомим майном шляхом виселення центрального органу виконавчої влади) щодо застосування норми статті 391 ЦК України, вбачається що: 1) звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю; 2) предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника); 3) підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей; 4) умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).

Також однієї з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.

Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №922/3166/20).

Як вбачається з матеріалів даної справи, прокурором заявлено вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації.

У позові не визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника.

У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсним розпорядження та договору, а не усунення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Користування земельною ділянку відповідачем здійснювалося на підставі оспорюваного договору оренди, тобто в межах зобов`язальних правовідносин, а такий характер правовідносин виключає можливість їх віднесення до тих, які можуть бути передумовою заявлення негаторного позову.

Крім того, підставою позову визначено порушення норм законодавства при виданні спірного розпорядження та укладення спірного договору.

Колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №910/248/20 про недопустимість ототожнення негаторного позову про усунення перешкод в користуванні майном з позовом про визнання недійсними договорів з підстав порушення при їх укладенні норм чинного законодавства.

Суду першої інстанції на підтвердження заявлення прокурором у даній справі негаторного позову посилається на висновки Верховного Суду, викладені зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 № 487/10128/14-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у справі 372/1684/14-ц від 07.04.2020, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 487/10134/14ц від 09.10.2019, стосовного того, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Колегія суддів зазначає, що вказані висновки суду обумовлені тим, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України, тобто перехід до них права володіння цими землями є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 по справі №504/2864/13-ц).

Разом з цим, спірні правовідносини стосуються права користування відповідачем земельною ділянкою водного фонду на підставі укладеного договору оренди, а не набуття останнім права власності. А прокурором заявлено позовні вимоги у даній справі саме з огляду на відсутність у райдержадміністрації компетенції при видачі спірного розпорядження та укладення договору оренди.

Отже, положення щодо негаторного позову не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. З огляду на що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для дослідження дотримання прокурором строку позовної давності з тих мотивів, що позов у даній справі є негаторний.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

У постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

У постанові від 17.10.2018 у справі №362/44/17 Великою Палатою Верховного Суду вищенаведений висновок було конкретизовано та зазначено, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.

Відповідну правову позицію щодо застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу наведено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №910/2974/18, від 15.01.2019 у справі №910/296918, від 15.01.2019 у справі №910/2972/18, від 07.02.2019 у справі №910/2966/18, від 26.02.2019 у справі №910/2967/18 та від 21.05.2019 у справі №910/15457/17, від 11.11.2019 у справі №904/1038/19 тощо.

У відзиві на позовну заяву, а також у запереченнях на відповідь на відзив, ФОП Ващенко О.М. заявлено про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

За встановленими обставинами справи, Кобеляцькою районною державною адміністрацією спірне рішення №303 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 170,0 га для водогосподарських підприємств на території Григоро-Бригадирівської сільської ради ухвалено 01.04.2008.

Договір оренди землі №111 укладено 23.03.2009, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 №07.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» ( в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Аналогічні положення зазначено у наявному у матеріалах справи листі Полтавської обласної військової адміністрації від 29.09.2022 №9011/2/01-58.

Суд вказує, що завершення строку зберігання документів за 2007-2008 роки, за встановленого законом обов`язку здійснення контролю обласною державною адміністрацією за діяльністю районної державної адміністрації, не може свідчити про відсутність інформування обласної державної адміністрації щодо обставин спірних правовідносин.

Тобто, з 16.06.2009 держава, в особі Полтавської обласної державної адміністрації була обізнана з фактом укладення спірного Договору оренди землі №111 від 23.03.2009.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності. Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року у справі №911/3681/17).

З огляду на вищевикладене, позов у даній справі заявлено зі спливом загального трирічного строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Європейським судом з прав людини у справах «Semenov v russia», 17254/15, в п. 66, від 16.03.2021 року, «Gavrilova v. russia, 2625/17», п. 82, від 16.03.2021 надано оцінку підходу про відлік строку позовної давності з моменту перевірки прокурора або отримання інформації про порушення від прокурора. За висновками ЄСПЛ такий підхід: позбавляє закон про строки позовної давності його реальної сили; надає владі непропорційну перевагу (Zoubulidis V. Greece (no. 2), 36963/06, пп. 32 та 35, 25 червня 2009); наділяє позови держави фактично безстроковим статусом; сприяє правовій невизначеності на ринку нерухомості.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про пропуск прокурором строку позовної давності на звернення до суду з відповідними позовними вимогами та відсутність поважних причин в обґрунтування причин такого пропуску.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі №111 земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0098 (архівний :00:007:0096), загальною площею 170,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Григоро - Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району, укладений 23.03.2009 Кобеляцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Ващенком О. М., зареєстрований у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за № 01 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під № 24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 17.04.1998 Комсомольським MB УМВС України в Полтавській області) є законними та обґрунтованими, проте, з огляду на сплив строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову в їх задоволенні.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору оренди землі №111 земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0098 (архівний :00:007:0096), загальною площею 170,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Григоро-Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району, укладеного 23.03.2009 Кобеляцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Ващенком О.М., зареєстрованого у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за №01 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під №24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 17.04.1998 Комсомольським MB УМВС України в Полтавській області), з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішення, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі учасникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах в межах вимог і доводів апеляційної скарги.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст.ст.123,129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, витрати апелянта за подання до суду апеляційної скарги покладаються на позивача.

Суд вказує, що оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги задоволено частково щодо двох заявлених немайнових вимог. В апеляційній скарзі відповідач просив залишити позов без задоволення. Тобто, апелянт оскаржує рішення суду в частині двох немайнових вимог. З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» та подання апеляційної скарги через «Електронний Суд» при зверненні з даною апеляційною скаргою до суду сплаті підлягав судовий збір у розмірі 5954,40 грн. Разом з цим, апелянтом за платіжною інструкцією №0.0..1 від 02.01.2025 сплачено 11164,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням заявлених апеляційних вимог, з огляду на що судовий збір у сумі 5954,40 грн за подання апеляційної скарги покладається на прокуратуру.

При цьому, суд вказує, що згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.п.2,4 ч.1 ст. 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ващенка Олега Миколайовича задовольнити.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22 скасувати в частині визнання недійсним договору оренди землі №111 земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0098 (архівний :00:007:0096), загальною площею 170,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Григоро-Бригадирівської сільської ради Кобеляцького району, укладеного 23.03.2009 Кобеляцькою районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Ващенком О.М., зареєстрованого у Кобеляцькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.06.2009 за №01 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :00:007:0098 від 19.02.2018 під №24987581 з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за Ващенком Олегом Миколайовичем (ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 17.04.1998 Комсомольським MB УМВС України в Полтавській області).

В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення Господарського суду Полтавської області від 11.12.2024 у справі №917/924/22 залишити без змін.

Стягнути з Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7; ) на користь Фізичної особи - підприємця Ващенка Олега Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5954,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 14.04.2025.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук