РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2025Справа № 910/1352/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛАР ТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ"

про стягнення 962 806,15 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

О.Ю. Піскунова

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЛАР ТРЕЙД" (далі - позивач, ТОВ "ВЕЛАР ТРЕЙД") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ" (далі - ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ") про стягнення 962 806,15 грн, з яких: 739 561,63 грн основного боргу, 139 934,58 грн пені, 21 148,74 грн 3% річних, 62 161,20 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 позовну заяву ТОВ "ВЕЛАР ТРЕЙД" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

17.02.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 позовну заяву ТОВ "ВЕЛАР ТРЕЙД" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1352/25, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/1352/25.

06.03.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого:

- відповідач вважає, що позивачем невірно визначені періоди виникнення заборгованості та не враховано доказів сплати заборгованості, а також, в результаті арифметичних помилок, штучно та безпідставно збільшено розмір боргу на 223 244,52 грн;

- повідомлено, що 05.03.2025 відповідачем сплачено позивачу 739 561,63 грн за отриманий цукор білий кристалічний згідно Договору № 04-01-24 від 04.01.2024, що підтверджується платіжною інструкцією № 28105 від 05.03.2025, а тому відповідач наголошує, що справа підлягає закриттю за відсутністі предмета спору;

- відповідач звертає увагу, що положеннями Договору поставки № 04-01-24 від 04.01.2024 не передбачено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, тому просить суд відмовити в цій частині позовних вимог;

- відповідач вважає, що позивачем безпідставно збільшено ціну позову до 962 806,15 грн, оскільки основний борг становить 739 561,63 грн, а тому, на думку відповідача, позивачем надмірно сплачено судовий збір за подання вказаного позову;

- відповідач вказує, що позивачем не подано до суду доказів щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 95 000,00 грн, на підставі Договору про надання правничої допомоги з адвокатом Рябко С.О. А тому відповідач просить суд зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, до 500 грн.

06.03.2025 до суду від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі, з підстав аналогічних до викладених у відзиві на позовну заяву.

06.03.2025 до суду від відповідача надійшла заява про звільнення від обов`язку сплати неустойки та інших платежів, з підстав аналогічних до викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того у вказаній заяві відповідач зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України введено воєнний стан Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", та в подальшому Указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану в Україні. Тому, на думку відповідача, на підставі ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, наявні підстави для звільнення ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ" від обов`язку сплати на користь позивача неустойки та інших платежів через воєнний стан на території України, наявність обставин непереборної сили, а також враховуючи добросовісне погашення боргу.

06.03.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, з підстав аналогічних до викладених у відзиві на позовну заяву.

12.03.2025 до суду від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про закриття провадження у справі. ТОВ "ВЕЛАР ТРЕЙД" заперечує проти закриття провадження у справи, у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки відповідачем сплачено на рахунок позивача лише суму основного боргу, в той час, як позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 962 806,15 грн, з яких: 739 561,63 грн основного боргу, 139 934,58 грн пені, 21 148,74 грн 3% річних, 62 161,20 грн інфляційних втрат.

12.03.2025 до суду від позивача надійшла заява про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу, в якій позивач вказує, що відповідно до платіжної інструкції № 28105 від 05.03.2025 відповідачем сплачено суму основного боргу у розмірі 739 561,63 грн. В той час позивач наголошує, що позовні вимоги щодо стягнення з ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ" пені, 3% річних, інфляційних втрат, витрат на професійну правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору підтримує в повному обсязі і просить суд задовольнити вказані вимоги.

12.03.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де на спростування доводів відповідача позивач зазначив наступне:

- підписані відповідачем видаткові накладні підтверджують, що зобов`язання з поставки товару, який був замовлений відповідачем, виконані у повному обсязі та жодні заперечення щодо товару у відповідача відсутні, що підтверджує належне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки товару на умовах визначених Договором;

- відповідач у відзиві на позовну заяву визнав суму заборгованості з посиланням на ті ж самі докази, що були наведені і позивачем та дійшов висновку про наявність боргу у розмірі 739 561,63 грн, також вказане підтверджується сплатою відповідачем вказаної суми заборгованості після відкриття провадження у справі;

- позивач наголошує, що сума 223 244,52 грн, яка на думку відповідача штучно збільшена, не є сумою основної заборгованості, а є сумою нарахованих пені, 3% річних та інфляційних втрат, які позивач просить стягнути з відповідача за порушення останнім обов`язку зі своєчасної оплати за поставлений товар;

- також позивач звертає увагу, що відповідач у відзиві на позовну заяву, не зазначає вірних періодів заборгованості та не надає контррозрахунку заборгованості;

- відповідач просив суд закрити провадження у даній справі в цілому, за відсутністю предмету спору, проте позивач не відмовлявся і не відмовляється від позовних вимог про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, відтак розгляд справи в цій частині має бути продовжено;

- вказівка відповідача щодо відсутності норм у Договорі поставки № 04-01-24 від 04.01.2024 щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, на думку позивача, не заслуговує на увагу, оскільки нарахування 3% річних та інфляційних втрат проведено не на підставі Договору, а згідно закону, зокрема ст. 625 Цивільного кодексу України;

- додатково позивач наголошує, що воєнна агресія російської федерації проти України є не є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), оскільки відповідач жодного разу до зазначення про ці обставини у відзиві, не повідомляв позивачу, що знаходиться під впливом форс-мажорних обставин, а також не повідомляв позивача про настання будь-яких форс-мажорних обставин, відповідно до вимог п.6.2 Договору;

- позивачем у позовній заяві наведений попередній(орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, який становить 95 000,00 грн, а також вказано, що детальний опис наданих послуг буде надано в акті приймання-передачі наданих послуг.

17.03.2025 до суду від відповідача надішли заперечення на відповідь на відзив, де відповідач зазначає, що п. 6.1 Договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим Договором, в результаті подій надзвичайного характеру. На думку відповідача загальновідомою і такою що не потребує доказуванню є обставина, що на території України запроваджено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався. Однак незважаючи на введення воєнного стану та його наслідків у вигляді систематичного відключення електроенергії, повітряних тривог із зупиненням виробництва, затриманням перевозки товару, тощо відповідач в добровільному порядку сплатив на рахунок позивача суму основного боргу, тому, на думку відповідача, неправомірною є вимога позивача про стягнення з відповідача непередбачених Договором 3% річних та інфляційних втрат, а також пені, від сплати якої відповідач звільняється згідно умов договору поставки.

Крім того, відповідач зазначає, що ст. 14 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа може бути звільнена, в тому числі судом, від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Тому відповідач просить суд застосувати аналогію права та звільнити ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ" від виконання цивільного обов`язку з оплати продукції у строки, передбачені п. 2.5 Договору поставки № 04-01-24 від 04.01.2024, у зв`язку з форс-мажорними обставинами.

17.03.2025 до суду від відповідача надійшла заява про звільнення від виконання цивільного обов`язку, з підстав аналогічних до викладених у запереченнях на відповідь на відзив.

19.03.2025 до суду від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про закриття провадження у справі, в яких позивач наголошує, що воєнна агресія не є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), оскільки на момент підписання Договору сторонами, такі обставини існували.

25.03.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу. До вказаного клопотання позивачем долучені копії Договору № 27/01/25 про надання правничої допомоги від 27.01.2025, Ордеру про надання правничої допомоги АІ № 1811142, Акту № 1 прийому-передачі наданих послуг від 24.03.2025 та платіжної інструкції № 334 від 31.01.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 закрито провадження у справі № 910/1352/25 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 739 561,63 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено заяви по суті справи та додані до них докази, а також заяви з процесуальних питань.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

04.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЛАР ТРЕЙД" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ (далі - покупець) було укладено Договір поставки №04-01-24 (далі - Договір).

Положеннями п. 1.1 Договору визначено, що за цим Договором постачальник зобов`язується в порядку та строки, встановлені цим Договором, передати у власність покупцю продукцію - цукор білий кристалічний, борошно пшеничне вищого ґатунку, борошно пшеничне першого ґатунку (далі - товар), в певній кількості, відповідної якості і за ціною вказаною в специфікації, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених у цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2 Договору кількість і асортимент товару, що поставляється вказуються у видатковій (товарній) накладній, складеній на підставі замовлення покупця, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Накладні оформляються на кожну партію товару.

Згідно п. 3.1 Договору постачання кожної партії товару здійснюється на підставі замовлення покупця. Замовлення надаються постачальнику за допомогою факсимільного зв`язку, електронною поштою або в інший прийнятний для сторін спосіб, який дає змогу фіксувати момент (дату) отримання замовлення постачальником. Постачальник зобов`язаний підтвердити прийняття замовлення до виконання або надати мотивовану відмову протягом одного робочого дня з моменту, коли замовлення було отримане постачальником.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що постачальник зобов`язується поставити товар протягом 5 (п`яти) календарних днів, з моменту замовлення.

Постачальник зобов`язаний надати належним чином оформлені документи на товар, що поставляється, відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме: накладну на товар, товарно-транспортну накладну, документи, що підтверджують якість товару, що поставляється (п. 3.5 Договору).

Згідно з ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ч.2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Положенням ст. 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно зі ст. 688 ЦК України на покупця покладено обов`язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Судом встановлено, що позивач поставив відповідачу на умовах Договору поставки № 04-01-24 від 04.01.2024 товар на загальну суму 14 268 760,72 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 1 від 17.01.2024 суму 549 999,91 грн, № 2 від 17.01.2024 на суму 549 999,91 грн, № 3 від 06.02.2024 на суму 535 700,09 грн, № 4 від 07.02.2024 на суму 535 700,09 грн, № 5 від 20.02.2024 на суму 525 800,09 грн, № 7 від 23.02.2024 на суму 525 800,09 грн, № 13 від 07.03.2024 на суму 514 800,00 грн, № 14 від 08.03.2024 на суму 514 800,00 грн, № 16 від 20.03.2024 на суму 496 100,09 грн, № 17 від 22.03.2024 на суму 496 100,09 грн, № 23 від 08.04.2024 на суму 490 599,91 грн, № 25 від 15.04.2024 на суму 572 000,09 грн, № 26 від 16.04.2024 на суму 572 000,09 грн, № 27 від 17.04.2024 на суму 572 000,09 грн, № 30 від 29.04.2024 на суму 540 320,09 грн, № 31 від 02.05.2024 на суму 540 320,09 грн, № 35 від 04.06.2024 на суму 575 960,09 грн, № 37 від 06.06.2024 на суму 575 960,09 грн, № 38 від 08.07.2024 на суму 699 600,00 грн, № 39 від 10.07.2024 на суму 699 600,00 грн, № 54 від 25.09.2024 на суму 506 000,09 грн, № 55 від 25.09.2024 на суму 506 000,09 грн, № 72 від 06.11.2024 на суму 543 399,91 грн, № 74 від 11.11.2024 на суму 543 399,91 грн, № 80 від 09.12.2024 на суму 543 399,91 грн, № 81 від 16.12.2024 на суму 543 399,91 грн.

Товар було прийнято відповідальними особами покупця без зауважень та заперечень, а вказані вище видаткові накладні містять підпис представника відповідача.

Факт поставки товару на загальну суму 14 268 760,72 грн за Договором поставки № 04-01-24 від 04.01.2024 та відповідно до вищезазначених видаткових накладних відповідачем не заперечується.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 6.4 Договору покупець оплачує товар поставлений постачальником за ціною вказаною в специфікації, рахунках-фактурах та/або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно п. 2.5 Договору покупець здійснює оплату по факту поставки товару, або на умовах відстрочки платежу але не більше ніж на 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту поставки товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника в грошовій одиниці України - гривні. Порядок та умови оплати товару покупцем може бути змінено за взаємною домовленістю сторін, про що укладається додаткова угода.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату, які долучені позивачем до позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем було здійснено часткову оплату у сумі 13 529 199,09 грн, що підтверджується платіжними інструкціями долученими позивачем до позовної заяви.

Відтак, позивач вказує, що заборгованість відповідача за поставлений відповідно до Договору №04-01-24 від 04.0.2024 станом на час звернення з позовною заявою становила 739 561,63 грн.

Відповідно до п. 8.1 Договору при виникненні розбіжностей під час виконання умов цього Договору, сторони вирішують їх переважно шляхом переговорів.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі неможливості вирішити суперечку шляхом, обумовленим в п. 8.1. Договору, розбіжності вирішуються в судовому порядку.

Судом встановлено, що 20.01.2025 позивач надіслав відповідачу Лист-вимогу про погашення заборгованості № 03, в якому вимагав погасити заборгованість у сумі 739 561,63 грн протягом трьох банківських днів, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача.

Однак відповідач відповіді не надав та заборгованість за Договором позивачу не сплатив.

Відтак, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача повну оплату за отриманий товар на підставі Договору поставки № 04-01-24 від 04.01.2024 у розмірі 739 561,63 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що відповідач сплатив суму основного боргу 05.03.2025, тобто після відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 закрито провадження у справі № 910/1352/25 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 739 561,63 грн.

Суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 139 934,58 грн, 3% річних - 21 148,74 грн та інфляційних втрат - 62 161,20 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені у розмірі 139 934,58 грн суд зазначає наступне.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 5.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Винна сторона в повному обсязі відшкодовує прямі реальні збитки, заподіяні іншій стороні неналежним виконанням зобов`язань, а також сплачує штрафні санкції, передбачені розділом п`ять цього Договору.

Згідно 5.2 Договору за несвоєчасну оплату товару, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку пені, судом встановлено, що позивачем не вірно визначено періоди нарахування заборгованості № 30 та № 31.

Суд звертає увагу, що відповідачем 07.11.2024 здійснено оплату у сумі 560 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 26327. Відтак заборгованість за Договором у період з 11.06.2024 по 06.11.2024 складала 1 317 160,81 грн, а у період з 07.11.2024 по 10.11.2024 заборгованість складала 757 160,81 грн.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" власний розрахунок пені, врахувавши вірні періоди та суму заборгованості, суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром пені за прострочення оплати поставленого товару позивачем, є 139 536,78 грн.

З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 139 934,58 грн підлягає частковому задоволенню в сумі 139 536,78 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних у розмірі 21 148,74 грн та інфляційних втрат у розмірі 62 161,20 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Винна сторона в повному обсязі відшкодовує прямі реальні збитки, заподіяні іншій стороні неналежним виконанням зобов`язань, а також сплачує штрафні санкції, передбачені розділом п`ять цього Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, у заяві про звільнення від обов`язку сплати неустойки та інших платежів від 06.03.2025, у запереченнях на відповідь на відзив та у заяві про звільнення від виконання цивільного обов`язку наголошує, що положеннями Договору поставки № 04-01-24 від 04.01.2024 не передбачено нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Однак суд звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є спеціальним заходом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Як визначено судом раніше, позивачем не вірно визначено період та суму заборгованості.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" власний розрахунок 3% річних, врахувавши вірні періоди та суму заборгованості, суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром 3% річних за прострочення оплати поставленого товару позивачем, є 21 102,82 грн.

Здійснивши перевірку за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 62 161,20 грн, в той час як правильною є сума 71 035,94 грн.

Приписами статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ч. 2 ст. 14 ГПК України.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України).

З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 21 148,74 грн підлягає частковому задоволенню в сумі 21 102,83 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 62 161,20 грн підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Щодо клопотання відповідача про звільнення ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ" від виконання цивільного обов`язку оплати продукції у строки, передбачені Договором, суд зазначає наступне.

Так, у вказаному клопотанні відповідач зазначив, що п. 5.2 Договору передбачено, що за несвоєчасну оплату товару, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення. Та звертає увагу суду, що умовами Договору взагалі не передбачена оплата покупцем інфляційних втрат та 3% річних від суми заборгованості за товар.

Додатково відповідач вказує, що загальновідомою і такою, що не потребує доказуванню є обставина, що на території України запроваджено воєнний стан, який в подальшому указами Президента України неодноразово продовжувався. Постановою КМУ № 368 від 24.03.2004 "Про затвердження Порядку класифікації надзвичайних ситуацій техногенного та природнього характеру за їх рівнями" визначено, що перебування країни у воєнному стані належить до надзвичайної ситуації державного рівня.

Відповідно до п. 6.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо це невиконання стало наслідком обставин дії непереборної сили, що виникли після укладення цього Договору в результаті подій надзвичайного характеру, які сторона не могла ні передбачити, ні запобігти розумними заходами (форс-мажор). До таких подій надзвичайного характеру відносяться (але не обмежуючись), громадянські заворушення, вступ в силу нормативних актів органів державної влади та управління, та інших дій державних органів і організацій та їх співробітників, мораторій і заборони на здійснення банківських операцій, епідемії, блокади, ембарго, землетруси, повені, пожежі, інші стихійні лиха та інші випадкові події відповідно до ч.2. ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Пунктом 6.2 Договору визначено, що сторона, для якої виявиться неможливим виконання своїх зобов`язань за цим Договором через обставини, зазначені у пункті 6.1 цього Договору, буде зобов`язана повідомити іншу сторону в письмовій формі про виникнення та про припинення дії вищевказаних обставин не пізніше десяти днів з моменту їх початку або припинення. Повідомлення має містити відомості про дату виникнення (припинення), характер обставин та їх можливі наслідки. У разі невиконання вимог цього пункту сторони не вправі посилатися на форс-мажорні обставини, як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

Згідно п. 6.3 Договору достатнім підтвердженням виникнення та дії вищевказаних обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою за місцем виникнення форс-мажорних обставин або іншим уповноваженим органом. Відповідні докази повинні бути надані відповідною стороною з урахуванням часу, необхідного для процедури виготовлення такого документу.

Судом встановлено, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України введено воєнний стан Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", та в подальшому Указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

В той час, суд зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 у справі № 904/3886/21.

Відповідно до діючого законодавства України форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань. Проте і звільнення від відповідальності може мати місце лише у випадку, коли невиконання зобов`язання є наслідком дії форс-мажорних обставин, що має бути доведено у встановленому чинним законодавством порядку та підтверджено належними документами.

Таким чином, відповідач на підтвердження дії форс-мажорних обставин повинен був надати підтвердження їх впливу на права та обов`язки сторін, які передбачені Договором.

Також суд звертає увагу на те, що відповідач під час розгляду справи доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, у разі їх наявності, в порядку пункту 6.2 Договору суду не надав, як і не надав жодних доказів об`єктивної неможливості виконати зобов`язання за договором.

З огляду на наведене, відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 ГПК України існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по Договору, які б були підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати поставленого позивачем товару за Договором, а тому суд відхиляє клопотання відповідача про звільнення від виконання цивільного обов`язку оплати продукції у строки, передбачені Договором.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем до позовної заяви додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 11 533,68 грн та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 95 000,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивач подав до суду шляхом формування в системі "Електронний суд" позовну заяву та сплатив судовий збір у розмірі 11 553,68 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 333 від 31.01.2025.

Частиною 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Судом встановлено, що за подання позовної заяви з вимогою про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 739 561,63 грн, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 8 874,74 грн (739 561,63 грн * 1,5% * 0,8).

Враховуючи, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 закрито провадження у справі № 910/1352/25 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 739 561,63 грн, суд дійшов висновку про покладення судового збору в розмірі 4 437,37 грн на відповідача та повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 4 437,37 грн.

Крім того за подання позовної заяви з вимогою про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 223 244,52 грн, позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 2 678,94 грн.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Керуючись положеннями ч. 9 ст. 129 ГПК України, суд дійшов висновку про покладення судового збору у розмірі 7 116,31 грн (4 437,37 грн за подання позову про стягнення з відповідача основного боргу + 2 678,94 грн за подання позову про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат) на відповідача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, позивачем надано копії:

- Договору № 27/01/25 про надання правничої допомоги від 27.01.2025;

- Ордеру про надання правничої допомоги АІ № 1811142;

- Акту № 1 прийому-передачі наданих послуг від 24.03.2025;

- платіжної інструкції № 334 від 31.01.2025.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву та в клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу просив суд зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, до 500 грн, оскільки позивачем не подано до суду доказів щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 95 000,00 грн, на підставі Договору про надання правничої допомоги з адвокатом Рябко С.О.

Згідно з ч.4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до положень ч. 5 ст 126 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/1283/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Суд, дослідивши матеріали справи, щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, вважає, що заявлена відповідачем сума є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування критерію необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, з посиланням зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у господарському суді та на тривалість судових засідань міститься у Додатковій ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2020 у справі 915/1654/19.

З урахуванням викладеного, враховуючи ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 про закриття провадження в частині основного боргу та часткове задоволення позову суд вважає за необхідне зменшити заявлену до відшкодування суму за надання правничої допомоги позивачу до 40 000,00 грн.

Керуючись ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЖИТОМИРСЬКІ ЛАСОЩІ" (Україна, 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 9/11; ідентифікаційний код: 38092323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛАР ТРЕЙД" (Україна, 11500, Житомирська область, Коростенський район, місто Коростень, вулиця Героїв Рятувальників, будинок 1, офіс 11; ідентифікаційний код: 45182415) 139 536,78 грн (сто тридцять дев`ять тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 78 коп.) пені, 21 102,83 грн (двадцять одну тисячу сто дві гривні 83 коп.) 3 % річних, 62 161,20 грн (шістдесят дві тисячі сто шістдесят одну гривню 20 коп.) інфляційних втрат, 40 000,00 грн (сорокь тисяч 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу та 7 116,31 грн (сім тисяч сто шістнадцять гривень 31 коп.) судового збору.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ВЕЛАР ТРЕЙД" (Україна, 11500, Житомирська область, Коростенський район, місто Коростень, вулиця Героїв Рятувальників, будинок 1, офіс 11; ідентифікаційний код: 45182415) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 4 437,37 грн (чотири тисячі чотириста тридцять сім гривень 37 коп.), сплачений за платіжною інструкцією № 333 від 31.01.2025.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 15.04.2025.

Суддя Гумега О.В.