ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 м. Дніпро Справа № 904/519/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Іванова Т.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради (49001, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Троїцька, будинок 21 А; ідентифікаційний код 03341305)

до відповідача Науково-виробничої приватної фірми "Осмос" (49089, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Фабрично-Заводська, будинок 33, квартира 12; ідентифікаційний код 13438590)

про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з водопостачання і водовідведення №5970 від 07.06.2007 у загальному розмірі 40 822,19 грн

І. СУТЬ СПОРУ

1. Стислий виклад позиції позивача

Між Міським комунальним виробничим підприємством "Дніпроводоканал", правонаступником якого є Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради, (далі - позивач, водоканал) та Науково-виробничою приватною фірмою "Осмос" (далі - відповідач, абонент) укладено договір на надання послуг з водопостачання і водовідведення №5970 від 07 червня 2007 року (далі договір, а.с. 7-10), згідно із пунктом 1.1 договору предметом якого є зобов`язання водоканалу із надання абоненту послуг водопостачання і водовідведення по об`єкту(ам), що розташований(і) за адресою: вул. Ком-ська 57, кв. 1, а також зобов`язання абонента з оплати наданих послуг. Відповідно пункту 5.4 договору, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 07.06.2007, розрахунковий період оплати послуг водопостачання та водовідведення один календарний місяць. Абонент зобов`язаний здійснити стовідсоткову попередню оплату послуг за 5 календарних днів до початку розрахункового місяця, сума якої визначається згідно з обсягами водопостачання та водовідведення в минулому місяці. Остаточний рахунок здійснюється до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Науково-виробничою приватною фірмою "Осмос" порушено договірні зобов`язання за договором на надання послуг з водопостачання і водовідведення №5970 від 07 червня 2007 року в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги з водопостачання і водовідведення в період з лютого 2023 року по листопад 2024 року.

З метою досудового врегулювання спору, 24.09.2024 позивач надіслав на адресу відповідача досудове повідомлення за №4944/2614 від 26.09.2024 про оплату послуг з водопостачання та водовідведення (а.с. 35).

Також 10.12.2024 позивач надіслав на адресу відповідача досудове повідомлення за №6595/2614 від 10.12.2024 про оплату послуг з водопостачання та водовідведення (а.с.41).

При цьому відповідач всупереч умов договору борг у загальному розмірі 20 957,42 грн не сплатив, що і є причиною виникнення спору.

У зв`язку з цим Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради відповідно до умов вказаного договору нараховано: 20 957,42 грн основного боргу, 17 335,49 грн пені, 1 977,07 грн інфляційних втрат та 552,93 грн 3% річних.

2. Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому статтею 165 Господарським процесуальним кодексом України.

З приводу дотримання судом прав відповідача під час розгляду даної справи слід зазначити таке.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою (фізичною особою - підприємцем) документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою (фізичною особою - підприємцем) для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49089, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Фабрично-Заводська, будинок 33, квартира 12, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.57-58).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

При цьому господарський суд зазначає, що поштова кореспонденція, надіслана на юридичну адресу відповідача зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулася на адресу суду з довідкою АТ "Укрпошта" форми 20 "За закінченням терміну зберігання".

У зв`язку із вказаним, господарським судом 17.03.2025 здійснено повторне направлення ухвали суду від 07.02.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №904/519/25, яке 04.04.2025 також повернуто до суду за закінченням встановленого терміну зберігання.

Судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - правила), які визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними.

Відповідно до пункту 76 Правил для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих правил.

Враховуючи все вищевикладене, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу, фізичну особу - підприємця, фізичну особу.

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №923/1432/15.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

При цьому до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальнийкодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

В даному випадку господарським судом здійснені всі можливі заходи задля повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом, що підтверджується направленням ухвал суду на всі відомі суду засоби зв`язку з відповідачем.

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, ухвалу господарського суду від 07.02.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124998000) надіслано судом 07.02.2025, зареєстровано в реєстрі 08.02.2025 та оприлюднено 10.02.2025, тобто завчасно; отже у позивача та відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, а також реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела (у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Слід наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Отже, станом на 08.04.2025 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права позивача на розумність строків розгляду справи судом (на своєчасне вирішення спору судом), що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.02.2025, не скористався правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання

07.02.2025 до господарського суду від Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради надійшла позовна заява до Науково-виробничої приватної фірми "Осмос" стягнення заборгованості за договором на надання послуг з водопостачання і водовідведення №5970 від 07.06.2007 у загальному розмірі 40 822,19 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2025 справу №904/519/25 передано на розгляд судді Івановій Т.В.

07.02.2025 ухвалою господарського суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

17.03.2025 супровідним листом здійснено повторне направлення відповідачу ухвали суду від 07.02.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №904/519/25.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг з водопостачання і водовідведення, що призвело до утворення заборгованості, нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Перелік обставин, які є предметом доказування у справі:

(1) Факт укладення договору між сторонами, його умови;

(2) Факт виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання послуг;

(3) Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг;

(4) Правомірність нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

1. Укладення та умови договору

07.06.2007 між Міським комунальним виробничим підприємством "Дніпроводоканал", правонаступником якого є Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради, (далі - позивач, водоканал) та Науково-виробничою приватною фірмою "Осмос" (далі - відповідач, абонент) укладено договір на надання послуг з водопостачання і водовідведення №5970 (далі договір, а.с. 7-10).

Згідно із пунктом 1.1 договору предметом договору є зобов`язання водоканалу із надання абоненту послуг водопостачання і водовідведення по об`єкту(ам), що розташований(і) за адресою: вул. Ком-ська 57, кв. 1, а також зобов`язання абонента з оплати наданих послуг.

Відповідно до пункту 2.1 договору кількість використаної абонентом води і скинутих стоків визначається за показниками повірених і опломбованих приладів обліку споживання води і стоків за умови їх роботи в діапазоні вимірів з нормованою похибкою. У разі, якщо величина, що вимірюється, виходить за межі цього діапазону, то:

- для витратомірів будь-якого типу обсяг води та стоків визначається: а) по нижній межі діапазону вимірів у випадку виходу за її межу; б) відповідно до п. 9.6 Правил у випадку виходу за верхню межу;

- для водолічильників у даних випадках діє пункт 4.20 Правил.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що характеристика приладів обліку води надана у додатку №1 до договору.

За умовами пункту 2.4 договору зняття контрольних показань приладів обліку споживання води абонента здійснюється не рідше одного разу на квартал представником водоканалу. Звіт по обсягам водоспоживання та водовідведення надається абонентом водоканалу щомісяця у письмовій формі.

Відповідно до пункту 2.6 договору у всіх інших випадках при визначенні обсягів послуг, які надаються абоненту, сторони керуються відповідним розділом правил.

Згідно з пункту 2.7 договору водоканал зобов`язаний надати послуги в обсягах:

- водопостачання: 26 куб.м на місяць;

- водовідведення: 26 куб.м на місяць.

За умовами пункту 2.8 договору обсяги послуг водопостачання і водовідведення, визначені у пункту 2.7 договору, визначаються:

- за нормами водоспоживання, затвердженими відповідними органами;

- згідно з лімітами споживання питної води промисловими підприємствами та організаціями, які затверджені відповідними органами;

- за нормами, передбаченими технічними умовами, які абонент зобов`язаний отримати від водоканалу при приєднанні до міських мереж водопостачання і/або при збільшенні обсягів водопостачання і водовідведення.

Відповідно до підпункту 3.2.1 пункту 3.2 договору водоканал зобов`язаний забезпечити відпуск води в обсягах, вказаних у розділі 2 договору, за складом та властивостями, які відповідають нормативам, що встановлені Держстандартом України і МОЗ України.

Згідно із пунктом 4.2 Договору Абонент зобов`язаний, зокрема:

- вчасно, у встановлений договором термін, оплачувати надані послуги (пункт 4.2.1 договору);

- сповіщати водоканал у письмовій формі протягом 10 днів про зміну кількості споживаної води і стоків, що скидуються (пункт 4.2.9 договору).

За умовами пункту 5.1 договору розрахунки за надані послуги здійснюються відповідно до чинного законодавства України на підставі рахунків за затвердженими відповідним органом тарифами. У випадку зміни тарифів, діючих на момент укладення договору, оплата абонентом наданих йому послуг здійснюється за новими тарифами без зміни інших умовах договору. Про зміну тарифів на послуги водопостачання та водовідведення водоканал сповіщає через засоби масової інформації.

Абонент зобов`язаний самостійно щомісяця отримувати рахунки на оплату наданих послуг в бухгалтерії водоканалу (пункт 5.2 договору)

Відповідно до пункту 5.3 договору оплата послуг здійснюється абонентом шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок водоканалу або в інших формах, передбачених чинним законодавством України.

Згідно із пунктом 5.4 договору, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 07.06.2007, розрахунковий період оплати послуг водопостачання та водовідведення один календарний місяць. Абонент зобов`язаний здійснити стовідсоткову попередню оплату послуг за 5 календарних днів до початку розрахункового місяця, сума якої визначається згідно з обсягами водопостачання та водовідведення в минулому місяці. Остаточний рахунок здійснюється до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Пунктом 5.6 договору передбачено, що за вимогою однієї зі сторін, але не рідше одного разу на рік, станом на 1 січня року, який настає за розрахунковим, здійснюється звірення розрахунків. Звірення розрахунків оформлюється актом звірення, який підписується сторонами.

Відповідно до пункту 5.7 договору за наявності заборгованості за спожиті послуги водопостачання і водовідведення за минулий період абонент зобов`язаний узгодити графік погашення заборгованості за умови обов`язкової оплати поточних платежів.

Згідно із пунктом 6.4 договору абонент не має права збільшувати витрату води понад встановлені норми та затверджені ліміти. За використану воду та скидання стоків понад: а) встановлені і затверджені ліміти; б) норми, передбаченої технічними умовами; в) норми, встановленої в паспорті водоспоживання, який додається до договору, оплата здійснюється абонентом у п`ятикратному розмірі діючих тарифів на питну воду і стоки.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами 07.06.2007 і діє в частині надання послуг водопостачання та водовідведення до 07.06.2008, а в частині здійснення розрахунків за надані послуги до повного погашення заборгованості (пункт 9.1 договору).

Відповідно до пункту 9.2 договору якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не заявить про намір його розірвати або внести до нього зміни, він продовжує свою дію на наступний рік.

Судом встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним даного договору чи визнання неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання такого договору.

2. Виконання позивачем договірних зобов`язань

За надані послуги з водопостачання і водовідведення відповідачу були виставлені акти-рахунки приймання наданих послуг за період з лютого 2023 року по листопад 2024 року на загальну суму 20 957,42 грн:

- №21766 від 28.02.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 12);

- №29466 від 29.03.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 13);

- №38173 від 30.04.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 14);

- №47264 від 31.05.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 15);

- №55111 від.28.06.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 16);

- №64265 від 31.07.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 17);

- №73567 від 31.08.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 18);

- №82703 від 30.09.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 19);

- №91859 від 31.10.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 20);

- №104406 від 30.11.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 21);

- №114907 від 28.12.2023 на суму 815,26 грн (а.с. 22);

- №9195 від 31.01.2024 на суму 815,26 грн (а.с. 23);

- №21448 від 29.02.2024 на суму 815,26 грн (а.с. 24);

- №30260 від 28.03.2024 на суму 815,26 грн (а.с. 25);

- №40348 від 26.04.2024 на суму 844,70 грн (а.с. 26);

- №50863 від 28.05.2024 на суму 844,70 грн (а.с. 27);

- №63284 від 30.06.2024 на суму 1255,92 грн (а.с. 28);

- №72661 від 29.07.2024 на суму 1255,92 грн (а.с. 29);

- №80426 від 23.08.2024 на суму 1255,92 грн (а.с. 30);

- №92686 від 26.09.2024 на суму 1255,92 грн (а.с. 31);

- №103496 від 28.10.2024 на суму 1574,78 грн (а.с. 32);

- №116087 від 29.11.2024 на суму 1255,92 грн (а.с. 33).

Жоден з актів відповідачем не підписаний, проте суд визнає їх належними доказами у справі з огляду на таке.

По-перше, договір від 07.06.2007 не припинив своєї дії та є чинним станом на час розгляду спору. Докази зворотного матеріали справи не містять.

По-друге, передання і прийняття товарів (робіт, послуг) на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального надання товарів (робіт, послуг) за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття товарів (робіт, послуг) у строк, визначений договором.

За загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно продажу товару, надання послуг/виконання робіт, як зі сторони покупця (замовника), так і продавця (виконавця), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані товари (послуги, роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє покупця (замовника) від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то продаж товару (надання послуг чи виконання робіт), є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.

Водночас неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання покупцем (замовником) актів приймання-передачі (виконаних робіт) без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (поставці товару, наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальна поставка товару, надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.

Така ж правова позиція висвітлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі №914/131/22.

Таким чином, враховуючи реальність отриманих відповідачем послуг, суд вважає підтвердженою заборгованість відповідача перед позивачем у період з лютого 2023 року по листопад 2024 року на загальну суму 20 957,42 грн, яка складається із заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

3. Неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати робіт

Відповідно пункту 5.4 договору, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 07.06.2007, розрахунковий період оплати послуг водопостачання та водовідведення один календарний місяць. Абонент зобов`язаний здійснити стовідсоткову попередню оплату послуг за 5 календарних днів до початку розрахункового місяця, сума якої визначається згідно з обсягами водопостачання та водовідведення в минулому місяці. Остаточний рахунок здійснюється до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Враховуючи положення пункту 5.4 договору станом на 08.04.2025 строк оплати за надані послуги з водопостачання і водовідведення є таким, що настав.

Однак всупереч умов вказаного договору відповідач не здійснив оплату наданих позивачем послуг, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення вказаної заборгованості.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 20 957,42 грн обґрунтовані.

4. Нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та пені, згідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до пункту 6.2. Договору, укладеного між сторонами, за несвоєчасну сплату послуг водопостачання та водовідведення в строк, зазначений в пункті 5.3 Договору, Абонент зобов`язаний сплатити, окрім суми заборгованості пеню у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відтак, за несвоєчасне виконання зобов`язань позивач здійснив розрахунок: 17 335,49 грн пені, 1 977,07 грн інфляційних втрат та 552,93 грн 3% річних.

Суд зазначає, що відповідач не надав суду доказів сплати даної заборгованості та контррозрахунку.

ІV. МОТИВИ СУДУ

1. Норми права, які застосував суд.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно із частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За приписів частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

2. Оцінка судом доказів та позицій сторін

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановляння законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Суд встановив наявність договірних правовідносин між сторонами, згідно з якими позивач як виконавець зобов`язується виконати послуги з водопостачання і водовідведення, тоді як обов`язок відповідача як абонента (замовника) прийняти та оплатити надані послуги.

Позивач довів факт надання послуг з водопостачання і водовідведення відповідачу за період з лютого 2023 року по листопад 2024 року на загальну суму 20 957,42 грн. що підтверджується наявними в матеріалах справи актами-рахунками приймання наданих послуг (а.с. 12-33).

Не здійснення відповідачем оплати послуг відповідно до п. 5.4 договору, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 07.06.2007 не вважається відмовою останнього від договору.

В силу статті 903 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором

Враховуючи умови пунктів 5.4, 6.4 договору, строк оплати наданих послуг з водопостачання і водовідведення та вартості наднормативного водовикористання є таким, що настав.

Судом встановлено, що відповідач свій обов`язок в частині оплати наданих послуг на суму 20 957,42 грн - не виконав.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 20 957,42 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 20 957,42 грн підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення нарахованих 17 335,49 грн пені, 1 977,07 грн інфляційних втрат та 552,93 грн 3% річних, господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат зробленого позивачем (а.с. 47-49), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення. арифметично розрахунки інфляційних втрат та 3% річних проведені також вірно.

Однак, з приводу нарахування пені розрахунки здійснено невірно.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за водопостачання позивач нарахував та просить суд стягнути за Договором № 5970 від 07.06.2007 про надання послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Комсомольська, будинок 57, квартира 1 - пеню в сумі 17 335,49 грн за період прострочення з 11.01.2023 до 16.01.2025 року.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17 та від 12.03.2020 у справі №907/65/18.

Підпунктом 4 пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 визначено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який продовжувався постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641 та від 09.12.2020 № 1236.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Господарський суд установив, що послуги, які надані відповідачу з водопостачання, - є комунальними послугами, а тому їх регулювання підпадає під норми Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Оскільки в Україні постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено карантин, який скасований 30.06.2023, а тому підстави для нарахування пені за період з 10.03.2023 до 30.07.2023 відсутні.

Як зазначено судом вище, карантин скасований 30.06.2023, відповідно з 31.07.2023 нарахування пені обмежується шестимісячним строком від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, нарахованої за зобов`язаннями, які виникли з 10.03.2023 до 30.07.2023 у зв`язку з тим, що вказаний період підпадав під дію обмежень, установлених підпунктом 4 пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 року.

Ураховуючи вищевикладене,

- за зобов`язанням, яке виникло у лютому 2023, строк оплати за яким настав з 11.03.2023, пеня нараховується за період з 31.07.2023 (30 днів після скасування карантину) до 10.09.2023 (обмеження шестимісячним строком від дня, коли зобов`язання мало бути виконано), тобто 42 дні, становить 342,41 грн (815,26 грн * 1% * 42 дні : 100%).

- за зобов`язанням, що виникло в березні 2023 року, строк оплати за яким настав 11.04.2023, пеня нараховується за період з 31.07.2023 до 10.10.2023 і становить 586,98 грн (815,26 грн * 1% * 72 дні : 100%).

Решта розрахунків пені, а саме: за зобов`язаннями з квітня 2023 по листопад 2024 року - є правильними.

З урахуванням викладеного, вірним є розрахунок пені в сумі 16634,36 грн.

Водночас господарський суд ураховує частину 1 ст. 233 Господарського кодексу України, що кореспондується з частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, які встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки над розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання боржником, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності в законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19.

Окрім того, господарський суд ураховує правовий висновок, викладений у п.п. 7.42-7.43 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, згідно з яким розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України, частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Господарський суд вважає, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Аналогічна правова позиція викладена в абз. 2 п. 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, п. 52 постанови Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, п. 5.6 постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, п. 8.7 постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Також господарський суд ураховує правовий висновок, викладений у п.п. 8.32, 8.33, 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, згідно з яким господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

З огляду на вищевикладене, враховуючи дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін в умовах воєнного стану, введеного за наслідками збройної агресії російської федерації проти України, а також те, що розмір нарахованої пені перевищує розмір заявленої до стягнення основної заборгованості, господарський суд вважає доцільним, справедливим, обґрунтованим та таким, що відповідає принципу верховенства права, зменшити розмір нарахованої відповідачу пені на 70%, тобто до 4 990,31 гривень.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню в наступних розмірах: 4 990,31 грн пені, 1 977,07 грн інфляційних втрат та 552,93 грн 3% річних.

V. Висновки Суду

На підставі встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Позивач обрав належний спосіб захисту свого порушеного права відповідно до статті 16 Цивільного України та статті 20 Господарського кодексу України.

З огляду на це порушене право позивача на отримання повної оплати за надані послуги з водопостачання і водовідведення підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача: 20 957,42 грн основного боргу, 4 990,31 грн пені, 1 977,07 грн інфляційних втрат та 552,93 грн 3% річних.

VІ. Судові витрати

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради до Науково-виробничої приватної фірми "Осмос" про стягнення заборгованості за договором на надання послуг з водопостачання і водовідведення №5970 від 07.06.2007 у загальному розмірі 40 822,19 грн - задовольнити частково.

Стягнути з Науково-виробничої приватної фірми "Осмос" (49089, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Фабрично-Заводська, будинок 33, квартира 12; ідентифікаційний код 13438590) на користь Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради (49001, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Троїцька, будинок 21 А; ідентифікаційний код 03341305) 20 957,42 грн (двадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень сорок дві копійки) основного боргу, 4 990,31 грн (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто гривень тридцять одна копійка) пені, 1 977,07 грн (одну тисячу дев`ятсот сімдесят сім гривень нуль сім копійок) інфляційних втрат, 552,93 грн (п`ятсот п`ятдесят дві гривні дев`яносто три копійки) 3% річних та 2112,30 грн (дві тисячі сто дванадцять гривень тридцять копійок) витрати по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08.04.2025

Суддя Т.В. Іванова