ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2025 р. Справа№ 910/8009/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Владимиренко С.В.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Звершховської І.А.,

представників сторін:

від позивача: Смітюх І.І. (в залі суду),

від відповідача: Гелеверя Р.В. (в залі суду),

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Азвірт» в особі «Представництво «Азвірт «ММС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 (повний текст складено 24.12.2024)

у справі № 910/8009/24 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом фізичної особи-підприємця Зубенка Кирила Сергійовича

до Фірми «AZVIRT» ММС» від імені якого діє Представництво «АЗВІРТ» ММС»

про зобов`язання передати майно та стягнення 5 895 234,97 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У червні 2024 року Фізична особа-підприємець Зубенко Кирило Сергійович (далі - ФОП Зубенко К.С.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просить:

- зобов`язати Фірму «AZVIRT» ММС», від імені якої діє Представництво «АЗВІРТ» ММС» (далі - Фірма), повернути транспорті засоби, а саме 4 бетонозмішувачі марки HOWO з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , відповідно до умов договору оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023;

- стягнути з Фірми на користь ФОП Зубенка К.С. суму грошових коштів у розмірі 5 895 234,97 грн, з яких: 5 400 000,00 грн - основний борг, 359 644,81 грн - пеня, 82 000,00 грн - інфляційні втрати та 53 590,16 грн 3% річних.

На обґрунтування заявлених вимог ФОП Зубенко К.С. посилається ст. 525, 526, 549, 599, 611, 625, 629, 759 ЦК України, ст. 180, 193 ГК України та зазначає про неналежне виконання Фірмою зобов`язання за договором оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023 в частині своєчасної сплати орендних платежів та повернення орендованого майна.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 позов задоволено частково. Зобов`язано Фірму повернути ФОП Зубенку К.С. транспорті засоби, а саме 4 бетонозмішувачі марки HOWO з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 відповідно до умов договору оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023. Стягнуто з Фірми на користь ФОП Зубенка К.С. 1 000 000,00 грн основного боргу, 4 400 000,00 грн неустойки в розмірі подвійної орендної плати, 3 852,46 грн 3% річних, 6 000,00 грн інфляційних втрат, 34 617,49 грн пені та 84 695,05 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Враховуючи дату отримання відповідачем акта та рахунку, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити вартість оренди спірної техніки до 29.04.2024 включно. Оскільки відповідач не надав доказів сплати заборгованості з орендної плати в сумі 1 000 000,00 грн, суд виснував, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 1 000 000, 00 грн підлягають задоволенню.

Суд також наголосив, що матеріали справи не містять, а відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що починаючи з моменту закінчення строку дії договору (31.12.2023) до звернення до нього позивача з листом від 18.03.2024 відповідач взагалі намагався погодити дату повернення техніки та підписати акти на її повернення. Одночасно, як убачається з наданого листування між сторонами, навпаки відповідач ухилявся від виконання такого обов`язку та намагався перекласти обов`язок забрати техніку на позивача. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що саме орендар (відповідач) не повернув техніку орендодавцю (позивачу), а також не намагався її повернути в порядку, передбаченому договором. При цьому суд відхилив як необґрунтовані доводи відповідача, що саме позивач не забирає техніку, оскільки обов`язок щодо повернення такої техніки договором за згодою сторін покладено саме на відповідача. Суд виснував, що вимога позивача про стягнення з відповідача подвійної орендної плати за час прострочення з 01.01.2024 по 15.06.2024 повернення з орендного користування техніки є обґрунтованою.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за загальний період з 01.11.2023 по 15.06.2024 у розмірі 359 644,81 грн, суд зазначив, що він виконаний невірно, оскільки строк оплати суму боргу в розмірі 1 000 000,00 грн настав лише 29.04.2024, а також позивач здійснив нарахування пені на суму неустойки в розмірі подвійної орендної плати, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вказана сума не є основним боргом. Суд здійснив власний розрахунок пені за несвоєчасну сплату орендних платежів, а саме з 30.04.2024 по 15.06.2024 на суму боргу 1 000 000,00 грн та визначив, що розмір пені за загальний період з 30.04.2024 по 15.06.2024 складає 34 617,49 грн, а тому позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме у визначеному судом розмірі.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних за загальний період з 01.10.2023 по 15.06.2024 та розрахунок інфляційних втрат за період з жовтня 2023 року по травень 2024 року, суд встановив, що ці розрахунки є невірними, оскільки строк оплати суми боргу в розмірі 1 000 000,00 грн настав лише 29.04.2024, а також позивач здійснив нарахування 3% і інфляційних втрат на суму неустойки в розмірі подвійної орендної плати, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вказана сума не є основним боргом. У зв`язку з цим суд здійснив власний розрахунок 3% річних за період з 30.04.2024 по 15.06.2024 і розрахунок інфляційних втрат за травень 2024 року, враховуючи суму основного боргу в розмірі 1 000 000,00 грн. За розрахунком суду, розмір 3% річних за вказаний період складає 3 852,46 грн, а інфляційних втрат - 6 000,00 грн, а тому позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнив частково, а саме у визначеному судом розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2024, Товариство з обмеженою відповідальністю «Азвірт» в особі «Представництво «Азвірт «ММС» (далі - Товариство) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення в частині стягнення з Фірми на користь ФОП Зубенка К.С. 4 400 000,00 грн неустойки в розмірі подвійної орендної плати скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог; резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 у справі №910/8009/24 викласти у наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Фірму повернути ФОП Зубенку К.С. транспорті засоби, а саме 4 бетонозмішувачі марки HOWO з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , відповідно до умов договору оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023.

3. Стягнути з Фірми на користь ФОП Зубенка К.С. 1 000 000,00 грн основного боргу, 3 852,46 грн 3% річних, 6 000,00 грн інфляційних втрат, 34 617,49 грн пені та 18 695,05 грн судового збору.

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.».

Стягнути з ФОП Зубенка К.С. на користь Фірми 137 184,78 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини та ухвалив оскаржуване рішення за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, ст. 785 ЦК України.

Фірма вважає, що за умовами договору саме позивач був зобов`язаний прийняти спірні транспортні засоби за місцезнаходженням виробничої бази Фірми, однак він своїми діями фактично ухилився від приймання автомобілів.

Апелянт також просить апеляційний суд у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача та правомірність притягнення Фірми до відповідальності у вигляді неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, зменшити її розмір на 90% до 440 000,00 грн.

Позиції учасників справи.

ФОП Зубенко К.С надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Владимиренко С.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8009/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 до надходження матеріалів справи №910/8009/24.

30.01.2025 матеріали справи №910/8009/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 у справі №910/8009/24. Розгляд справи призначено на 19.02.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 на задоволення клопотання директора Представництва «АЗВІРТ» ММС» відкладено судове засідання до 10.03.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 на задоволення відповідного клопотання представника Товариства відкладено судове засідання до 07.04.2025.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

01.07.2023 ФОП Зубенко К.С. (орендодавець) та Фірма (орендар) уклали договір оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених цим договором, передати орендарю в тимчасове платне користування транспортні засоби та будівельну техніку, визначену у цьому договорі (далі - техніка), а орендар зобов`язується прийняти в тимчасове платне користування техніку і сплачувати орендодавцю плату в розмірі та в порядку, передбачених цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору предметом оренди за його умовами є наступна техніка (транспортні засоби, будівельна техніка): бетонозмішувачі марки HOWO з державними номерними знаками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , з місячною вартістю оренди 100 000,00 грн за кожен.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 договору техніка передається орендарю на підставі акта протягом 10 днів з моменту підписання цього договору та оплати авансового платежу. Реєстраційні дані техніки, дата, адреса передачі та повернення предмета оренди вказані в акті приймання-передачі. Опис технічного стану техніки перед її переданням в оренду та повернення проводиться уповноваженими представниками обох сторін із внесенням відповідних даних в акт та обов`язковим його підписанням обома сторонами.

За умовами п. 2.3 договору строк користування технікою (предметом договору оренди) становить шість місяців, початок оренди - 01.07.2023; закінчення оренди - 31.12.2023. Сторони мають право погодити продовження строку користування технікою, підписавши додаткову угоду до цього договору та склавши відповідний акт приймання-передачі техніки на новий строк (за потреби). В будь-якому випадку початком строку оренди є дата фактичної передачі техніки від орендодавця до орендаря за актом приймання-передачі, а закінченням строку оренди - дата її фактичного повернення від орендаря до орендодавця за актом приймання-передачі (повернення).

Згідно з п. 2.4 договору орендар самостійно забезпечує доставку (мобілізацію) кожної одиниці техніки, визначеної п. 1-2 цього договору (з бази орендодавця до місця використання техніки орендарем та назад). Орендар за власний рахунок забезпечує повернення техніки до визначеного місця (бази) орендодавця після закінчення або припинення строку оренди за цим договором. Орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця про дату та час повернення кожної одиниці техніки після закінчення або припинення строку оренди за цим договором.

У випадку здійснення доставки (мобілізації) кожної одиниці техніки, визначеної п. 1.2 цього договору, (з бази орендодавця до місця використання техніки орендарем) та наступної демобілізації (повернення) кожної одиниці техніки після закінчення строку оренди (з місця використання техніки орендарем до бази орендодавця) силами орендодавця - вартість такої доставки розраховується за тарифами орендодавця з урахуванням загальної відстані в кілометрах від місця дислокації (бази) орендодавця до місця її призначення, визначеного письмово орендарем та в зворотному напрямку при поверненні техніки. Вартість мобілізації (доставки) кожної одиниці техніки та вартість її демобілізації (повернення) після закінчення строку оренди визначається окремим рахунком, що виставляється орендодавцем на адресу орендаря. Відповідний рахунок підлягає оплаті орендарем в строк не пізніше 5 календарних днів з дня, наступного за днем його виставлення орендодавцем (п. 2.4.1 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору вартість послуг за цим договором (ціна договору) визначається, виходячи із тарифів, затверджених орендодавцем, які діють на момент укладання договору.

Вартість оренди кожної одиниці техніки зазначена за змістом п. 1.2 договору.

Форма оплати: оплата проводиться орендарем на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі наданих послуг, що формуються орендодавцем, як правило, один раз на місяць (місяць оренди техніки) згідно виставленого орендодавцем рахунка-фактури.

Оплата за кожний місяць оренди техніки на підставі виставленого орендодавцем рахунка-фактури повинна бути проведена орендарем не пізніше двох банківських днів з дня отримання виставленого орендодавцем рахунка-фактури.

У випадку здійснення доставки (мобілізації) кожної одиниці техніки, визначеної п. 1.2 цього договору, (з бази орендодавця до визначеного орендарем місця використання техніки) силами орендодавця орендар оплачує орендодавцю доставку кожної одиниці техніки у розмірі 100% вартості доставки із розрахунку відповідно до умов п. 2.4.1 договору.

Вартість доставки техніки з с. Головчинці, Хмельницька область, до с. Семиполки, Київська область, становить 9 000,00 грн (в т.ч. ПДВ) за одну одиницю техніки.

Згідно з п. 4.4 договору встановлено такий строк дії договору: даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє протягом строку, визначеному п. 2.3 цього договору. Якщо сторони погодили подовжити строк користування технікою, строк дії цього договору відповідно продовжується та закінчується у термін, зазначений відповідно у підписаній додатковій угоді до договору.

Якщо сторони не погодять продовження строку користування технікою, орендар повертає техніку орендодавцю по закінченню строку оренди, вказаному в п. 2.3 цього договору, в технічно-справному стані з урахуванням нормального зносу, який виник в період експлуатації. Під нормальним зносом техніки в даному договорі розуміється зменшення вартості техніки, природний знос окремих вузлів та агрегатів за період знаходження техніки у користуванні орендаря за умови належної експлуатації техніки, що виключає випадки, які спричинили незапланований ремонт чи відмову техніки (п. 4.5 договору).

Відповідно до п. 4.6 договору у випадку затримання орендарем повернення предмету оренди у строки, вказані в договорі (додатковій угоді до договору), або інші строки, узгодженні сторонами письмово, більше ніж на 2 (дві) доби без поважних причин орендар сплачує орендодавцю як за фактичне користування технікою за кожну добу такої затримки.

За умовами п. 5.2 договору орендар несе наступну відповідальність за цим договором:

- у випадку прострочення у сплаті орендних платежів - пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення;

- у випадку нецільового використання техніки, що орендується, або порушення умов п. 1.4 цього договору - штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від балансової вартості одиниці техніки, за якою зафіксовано порушення;

- якщо орендар своєчасно не виконує обов`язки щодо повернення техніки після закінчення строку дії договору або його дострокового розірвання більше ніж дві доби, він зобов`язаний додатково сплатити орендодавцю неустойку у розмірі подвійної плати за користування предметом оренди за весь час прострочення.

01.07.2023 сторони підписали акт прийому-передачі техніки до договору, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв техніку, а саме чотири бетонозмішувачі марки HOWO з державними номерними знаками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

Також сторони на виконання умов договору підписали акти: №01 від 31.07.2023 на суму 400 000,00 грн, №02 від 31.08.2023 на суму 338 461,00 грн, №03 від 30.09.2023 на суму 400 000,00 грн, №04 від 31.10.2023 на суму 200 000,00 грн, всього на суму 1 338 461,00 грн, які повністю оплачені відповідачем.

Вище вказані обставини не є спірними та визнаються учасниками справи, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 74 ГПК України доказуванню не підлягають.

ФОП Зубенко К.С. звертався до Фірми з листами від 18.03.2024, від 25.03.2024, від 01.04.2024, від 08.04.2024, від 19.04.2024 (вимога (претензія)), від 19.07.2024, у яких просив повернути транспортні засоби (відповідно до умов, передбачених п. 2.4 договору) та письмово повідомити його (орендаря) про дату та час повернення кожної одиниці.

Листами вих. №53/04 від 01.04.2024, вих. №60/04 від 12.04.2024, вих. №76/05 від 12.05.2024, вих. №82/06 від 04.06.2024 (відповідь на вимогу (претензію) від 19.04.2024), вих. №83/06 від 04.06.2024, вих. №93/06 від 19.06.2024, вих. №95/06 від 26.06.2024, вих. №97/07 від 03.07.2024, вих. №99/07 від 10.07.2024, вих. №102/07 від 17.07.2024, вих. №105/07 від 24.07.2024 Фірма повідомила ФОП Зубенку К.С., що саме орендодавець зобов`язаний розпочати процедуру узгодження з орендарем місця та часу повернення техніки не менш як за 3 дні до дати закінчення договору, тобто з 28.12.2023, і саме орендодавець зобов`язаний надіслати орендарю лист-узгодження, в якому зазначити місце і час повернення техніки. Фірма зазначала, що готова повернути техніку і для цього ФОП Зубенку К.С. необхідно звернутись до Фірми та узгодити дату її повернення. Фірма зауважує, що саме ФОП Зубенко К.С. як орендодавець не виконав і не виконує умови п. 3.3.8 договору, внаслідок чого Фірмі не відомо місце та час повернення орендованої техніки. Фірма зазначає також, що посилання ФОП Зубенка К.С. на обов`язок повернути техніку до бази орендодавця не є змістовним, оскільки не зазначена точна адреса, до якої має бути повернута техніка, не визначено найменування населеного пункту, не визначено найменування вулиці та номеру будівлі. Фірма пропонувала ФОП Зубенку К.С. з метою врегулювання питання повернення орендованої техніки завчасно не раніше ніж за 3 дні повідомити про календарну дату та час, коли ФОП Зубенко К.С. особисто забере належну йому техніку, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Семиполки, вул. Київське шосе, 2, виробнича база «Представництво «Азвірт» ММС», зі складанням відповідних актів приймання-передачі техніки на дату закінчення договору оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023, тобто станом на 31.12.2023.

Звертаючись з позовом у цій справі, ФОП Зубенко К.С. зазначає, що Фірма не сплатила орендних платежів з 16.10.2023 по 31.12.2023 у сумі 1 000 000,00 грн, а також після закінчення строку дії договору оренди не повернула орендовану техніку, а тому просить зобов`язати Фірму повернути транспорті засоби відповідно до умов договору; стягнути з Фірми 5 400 000,00 грн основного боргу, 359 644,81 грн пені, 82 000, 00 грн інфляційних втрат та 53 590,16 грн 3% річних.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини.

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Частиною 1 ст. 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 ГК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, 526 ЦК України).

За визначенням ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ст. 218 ГК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Законодавець у частині першій статті 614 Цивільного кодексу України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно зі ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 виснувала таке.

Невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до ст. 614 ЦК України для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

У цьому висновку суд звертається до правових позицій Верховного Суду України у постанові від 02.09.2014 у справі №3-85гс14, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі №910/16362/18, від яких Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не відступив при розгляді справи №910/20370/17.

Положеннями ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст. 785 ЦК України), суд, встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою ч. 2 ст. 785 ЦК України, зазначає про таке.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст. 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений ч. 2 ст. 785 ЦК України).

Суд встановив, що ФОП Зубенко К.С. як орендодавець та Фірма як орендар уклали договір оренди, на виконання якого 01.07.2023 орендодавець передав орендарю техніку.

Фірма повністю сплатила ФОП Зубенку К.С. орендні платежі за період з 01.07.2023 по 15.10.2024 у загальному розмірі 1 338 461,00 грн.

Орендні платежі за період 16.10.2023 по 31.12.2023 у сумі 1 000 000,00 грн Фірма не сплатила; після закінчення строку дії договору оренди техніку не повернула.

22.04.2024 ФОП Зубенко К.С. разом з претензією №б/н від 19.04.2024 направив Фірмі, зокрема, акт №08 від 15.04.2024 за період оренди з 16.10.2023 по 31.12.2023 на суму 1 000 000,00 грн та рахунок №08 від 15.04.2024 до цього акта, який Фірма отримала 25.04.2024.

Фірма акт №08 від 15.04.2024 на суму 1 000 000,00 грн не підписала.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції задовольнив позов ФОП Зубенка К.С. частково та зобов`язав Фірму повернути ФОП Зубенку К.С. техніку (спірні транспорті засоби - 4 бетонозмішувачі марки HOWO) відповідно до умов договору оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023, а також стягнув з Фірми на користь ФОП Зубенка К.С. 1 000 000,00 грн основного боргу, 4 400 000,00 грн неустойки в розмірі подвійної орендної плати, 3 852,46 грн 3% річних, 6 000,00 інфляційних втрат та 34 617,49 грн пені.

Фірма у апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого суду в частині задоволення вимог про стягнення 4 400 000,00 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати.

Висновки суду в частині вимог про стягнення з Фірми на користь ФОП Зубенка К.С. 1 000 000,00 грн основного боргу, 3 852,46 грн 3% річних, 6 000,00 інфляційних втрат та 34 617,49 грн пені, а також в частині зобов`язання Фірми повернути ФОП Зубенку К.С. техніку відповідно до умов договору оренди транспортних засобів та будівельної техніки №01/07/23 від 01.07.2023 Фірма не оскаржує.

Отже, Фірма орендні платежі за спірний період не сплатила, орендовану техніку не повернула та вважає неправомірним нарахування неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Суд встановив, що за умовами п. 5.2 договору якщо орендар своєчасно не виконує обов`язки щодо повернення техніки після закінчення строку дії договору або його дострокового розірвання більше ніж дві доби, він зобов`язаний додатково сплатити орендодавцю неустойку у розмірі подвійної плати за користування предметом оренди за весь час прострочення.

Так, 31.12.2023 укладений сторонами договір оренди припинив свою дію і, відповідно, орендар мав повернути майно орендодавцю, однак цього не зробив.

У апеляційній скарзі Фірма, заперечуючи проти висновків місцевого суду та застосування до спірних правовідносин ст. 785 ЦК України, зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції неодноразово зауважувала, що саме позивач ухиляється від отримання техніки та не підписує акти приймання-передачі.

Однак докази на підтвердження таких доводів Фірми у матеріалах справи відсутні, зокрема, відсутні докази, які свідчили би про намагання Фірми повернути ФОП Зубенку К.С. орендовану техніку.

Матеріали справи свідчать про неодноразові звернення ФОП Зубенка К.С. до Фірми з листами, у яких позивач просив повернути орендовану техніку та повідомити час та дату повернення кожної одиниці такої техніки.

Так, 18.03.2024 ФОП Зубенко К.С. звернувся до Фірми з листом, у якому просив повернути орендовану техніку та повідомити час та дату повернення кожної одиниці такої техніки. За текстом цього листа ФОП Зубенко К.С. зазначив, що втретє просить Фірму повернути техніку та письмово повідомити про дату та час повернення.

В подальшому ФОП Зубенко К.С. продовжував звертатись до Фірми з вимогою повідомити йому про дату та час повернення кожної одиниці техніки та повернути транспортні засоби до бази орендодавця.

Листом (вих. №53/4) від 01.04.2024 Фірма на щотижневі письмові звернення ФОП Зубенка К.С, щодо письмового повідомлення про дату та час повернення кожної одиниці техніки до бази орендодавця з метою врегулювання повернення орендованої техніки пропонувала ФОП Зубенку К.С. повідомити дату та час, коли він (орендодавець) забере належну йому техніку, яка знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, село Семиполки, вулиця Київське шосе, виробнича база Фірми, з підписанням відповідних актів станом на 17.10.2023.

Листом (вих. №60/04) від 12.04.2024 Фірма просила ФОП Зубенка К.С. повідомити дату та час, коли орендодавець забере належну йому техніку, яка знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, село Семиполки, вулиця Київське шосе, виробнича база відповідача, з підписанням відповідних актів станом на 31.12.2023.

19.04.2024 ФОП Зубенко К.С. звернувся до Фірми з вимогою (претензією), в якій вимагав погасити борг за договором оренди та забезпечити повернення техніки за власний рахунок до визначеного місця (бази). Разом з претензією ФОП Зубенко К.С. направив Фірмі акт №08 від 15.04.2024 та №09 від 16.04.2024 та рахунки до них.

На цю претензію Фірма надала відповідь (вих. №82/06) від 04.06.2024, у якій, зокрема, пропонувала ФОП Зубенку К.С. повідомити дату та час, коли орендодавець особисто забере належну йому техніку, яка знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, село Семиполки, вулиця Київське шосе, виробнича база Фірми, з підписанням відповідних актів станом на 31.12.2023.

Колегія суддів відзначає, що за умовами п. 2.4 договору орендар за власний рахунок забезпечує повернення техніки до визначеного місця (бази) орендодавця після закінчення або припинення строку оренди за цим договором. Орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця про дату та час повернення кожної одиниці техніки після закінчення або припинення строку оренди за цим договором. Орендар зобов`язаний повернути предмет оренди по закінченню строку, вказаному в договорі та/або акті, в місці, стані та комплектності, в якому техніка була прийнята (із урахуванням нормального зносу) з пробігом, який дозволено умовами цього договору (пп. 3.3.1 договору).

Згідно з пп. 3.3.8 договору місце та час повернення техніки сторони узгоджують додатково не менш ніж за 3 (три) календарних днів до дня фактичного повернення техніки. У випадку повернення орендарем техніки в інше місце, ніж зазначено в викладеному письмово листі-узгодженні, орендар компенсує орендодавцю витрати по поверненню техніки до місцезнаходження бази орендодавця, сума яких відображається в акті повернення кожної одиниці техніки.

Відповідно до п. 4.5 договору сторонами погоджено, що якщо сторони не погодять продовження строку користування технікою, орендар повертає техніку орендодавцю по закінченню строку оренди, вказаному в п. 2.3 цього договору, в технічно-справному стані з урахуванням нормального зносу, який виник в період експлуатації.

Отже, у п. 2.4 договору сторони погодили обов`язок саме орендаря (Фірми) повернути до бази орендодавця (позивача) орендовану техніку: орендар за власний рахунок забезпечує повернення техніки до визначеного місця (бази) орендодавця після закінчення або припинення строку оренди за цим договором. І за умовами цього пункту договору саме орендар (Фірма) зобов`язаний був письмово повідомити орендодавця (ФОП Зубенка К.С.) про дату та час повернення кожної одиниці техніки після закінчення або припинення строку оренди за цим договором.

Щодо посилань Фірми у апеляційній скарзі на умови пп. 3.1.3 договору та покладений умовами цього пункту договору на ФОП Зубенка К.С. обов`язок прийняти техніку саме за місцезнаходженням виробничої бази Фірми та те, що своїми діями позивач фактично ухилився від приймання техніки, колегія суддів зазначає, що прийняттю ФОП Зубенком К.С. від Фірми техніки мало передувати виконання Фірмою умов п. 2.4 договору щодо письмового повідомлення орендодавця про дату та час повернення кожної одиниці техніки.

Однак матеріали справи не містять, а відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що починаючи з моменту закінчення строку дії договору (31.12.2023) до звернення до нього ФОП Зубенка К.С. з листом від 18.03.2024 Фірма взагалі вчиняла дії, спрямовані на узгодження з ФОП Зубенком К.С. дати повернення техніки та підписання актів на її повернення.

Наявне у матеріалах справи листування сторін свідчить, що Фірма навпаки ухилялась від виконання такого обов`язку та намагалась перекласти обов`язок забрати техніку на позивача.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги Фірми у відповідній частині та підтверджує правомірність висновку суду першої інстанції про обґрунтованість вимог ФОП Зубенка К.С. щодо стягнення з Фірми 4 400 000,00 грн неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Суд першої інстанції доречно зазначив, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, а стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19, від 31.03.2021 у справі №910/17881/19, від 08.12.2021 у справі №910/5953/17, від 15.12.2021 у справі №910/4908/21).

Також одним із принципів цивільного права є принцип заборони суперечливої поведінки. Верховний Суд неодноразово зазначав, що добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 30.11.2021 у справі № 910/4224/21).

Так, добросовісність поведінки орендаря визначається у виконанні обов`язку, передбаченого договором, у вигляді сплати суми орендної плати та інших платежів, а також щодо повернення майна.

Щодо клопотання Фірми про зменшення розміру неустойки колегія суддів зазначає таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст. ст. 549-552 ЦК України.

Так, ст. 549 ЦК України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У тій же постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною ж 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд відзначає, що судова практика щодо застосування вказаних норм ГК України та ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17) і відповідно до неї у визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто у вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. ст. 86, 236-238 ГПК України). Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.07.2021 у справі №916/878/20.

Так, ст. 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Колегія суддів зазначає, що Фірма просить зменшити розмір неустойки та врахувати правовідносини, що склались між сторонами договору в частині повернення транспортних засобів, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, а також поведінку сторін у спірних правовідносинах, з метою забезпечення балансу інтересів сторін.

Суд враховує, що Фірма мала заборгованість перед ФОП Зубенком К.С. з орендної плати за техніку, орендовану за договором та не повернуту ФОП Зубенку К.С. після його закінчення у встановленому договором порядку; невиконання Фірмою обов`язку щодо повернення орендованої техніки та неодноразові намагання перекласти цей обов`язок на позивача; відсутність інших обставин, які свідчили би про наявність підстав для зменшення неустойки, а тому вважає, що клопотання Фірми про зменшення неустойки задоволенню не підлягає.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Азвірт» в особі «Представництво «Азвірт «ММС» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 у справі №910/8009/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 у справі №910/8009/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/8009/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.04.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.В. Владимиренко

В.А. Корсак