ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2025 р. Справа№ 920/593/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Фесик І.А. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Голуб В.В. (поза межами приміщення суду);

від третьої особи : не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки»

на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року (повний текст рішення складено і підписано 13.02.2025 року)

у справі №920/593/24 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки»

до Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 530 835,00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі - третя особа) про стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 530 835,00 грн грошових коштів в рахунок відшкодування майнової шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не передав позивачу автомобіль Урал 4320АЦ, 1992 р.в. д.н.з. НОМЕР_1 та зазначений автомобіль був розшуканий за наданою відповіддю органу ДВС, в результаті чого позивачу було завдано відповідну майнову шкоду.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» 94 814,25 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, 2 422,40 грн судового збору. В іншому відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року у справі №920/593/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, представник скаржника вказав, що суд порушив вимоги ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, оскільки визначив розмір збитків не на момент розгляду справи, а станом на 09.09.2014 року.

При цьому, скаржник зауважив, що автомобіль був втрачений, а тому наданий позивачем звіт №14/24 про оцінку майна від 07.03.2024 року проведений суб`єктом оціночної діяльності (ФОП) Доценком Григорієм Дмитровичем де була визначена середня ринкова вартість колісного транспортного засобу спеціального вантажного автомобіля марки УРАЛ, моделі 4320 АЦ, паливозаправник, рік випуску - 1992р. станом на 07.03.2024 року ,яка становить 530835,00 грн є належним і допустимими доказом у справах про відшкодування завданої у зв`язку з втратою майна.

Крім того, за твердженням представника скаржника, клопотання про повернення до стадії підготовного судового засідання розглядалось судом без участі відповідача. В клопотанні відповідач не навів поважні причини пропуску подання доказів. Таке клопотання не було подано через електронний суд і копія клопотання не була надіслана на адресу позивача.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУ-1 Прилуки" на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року у справі №920/593/24 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази сплати судового збору у розмірі 9 555,03 грн та докази направлення копії апеляційної скарги та доданих до неї документів ОСОБА_1 .

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БУ-1 Прилуки" на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року у справі №920/593/24.

11.03.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року у справі №920/593/24 залишити без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що оцінка рухомого майна була проведена з порушенням норм чинного законодавства, а саме звіт не містить фотографічних та аналітичних матеріалів, необхідних для визначення ринкової вартості майна, крім того оцінка проведена за відсутності об`єкта та технічної документації, а тому звіт №014/24 не може бути врахований судом.

Отже, висновок експерта щодо вартості автомобіля звіт №014/24 є ймовірним, а не категоричним, і не містить фізичного огляду транспортного засобу.

Таким чином, за твердженням представника відповідача, складений акт №014/24 (в якому визначення майна проводилось без встановлення оцінювачем технічного стану та технічної документації) взагалі не дає абсолютної визначеності щодо визначення оцінки саме автомобілю Урал 4320 (паливозапровочна), 1992 р.в., що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки», а лише має припущення, що він може стільки коштувати виключно спираючись лише на оголошення в періодичних виданнях.

Водночас, за твердженням представника відповідача звіт від 09.09.2014 року, на відміну від звіту №014/24, проводився у чіткій відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того, представник відповідача зауважив, що на виконання положень процесуального закону, копію клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та промову (заключне слово) було надіслано всім учасникам справи. Так, квитанцією №2112863 від 22.11.2024 року підтверджено доставку о 13:55 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження.

Представник скаржника в судовому засіданні 09.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва скасувати.

Представники відповідача в судовому засіданні 09.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду Сумської області залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання 09.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду не прибув. Про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Відповідно до п.п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Згідно з п.4 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2013 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чайкою В.П. при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №31807196 складено акт опису та арешту майна, за яким проведено опис майна, що належить боржнику. При описі майна був присутній Хорт Юрій Сергійович, як представник Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки», було описано та накладено арешт на автомобіль АЦ Урал, 1992 року випуску, зеленого кольору, д.н.з НОМЕР_2 . Описане майно прийняв на відповідальне зберігання представник Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» Хорт Юрій Сергійович.

01.09.2014 року за актом державного виконавця заступником начальника відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чайкою В.П. в межах зведеного виконавчого провадження №31807196 описане відповідно до акту від 20.11.2013 року майно, а саме: автомобіль АЦ Урал, 1992 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3 виданий 30.11.1996 року). Причини, за якими був змінений зберігач арештованого майна, в акті державного виконавця від 01.09.2014 року зазначені не були.

09.09.2014 року на замовлення Головного управління юстиції у Чернігівській області Суб`єктом оціночної діяльності ФОП Дубиком Олегом Олександровичем сформований звіт про незалежну оцінку автомобілю Урал 4320 (паливозаправочна), 1992 р.в., днз НОМЕР_4 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» та зареєстрований за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Індустріальна, буд. 2 (далі - звіт про оцінку майна від 09.09.2014 року).

У розділі «Опис об`єкту оцінки та його ідентифікація» звіту про оцінку майна від 09.09.2014 року визначено, що об`єкт оцінки - Автомобіль Урал 4320 (паливозаправочна), 1992 р.в., ДНХ НОМЕР_4 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки». Технічним оглядом КТЗ, дослідженням наданих реєстраційних документів встановлено: тип КТЗ - вантажний (паливозаправочна); марка, модель, модифікація КТЗ - АЦ Урал 4320; ідентифікаційний номер (VIN) - НОМЕР_5 ; реєстраційний номер - НОМЕР_4 ; рік випуску (згідно зі свідоцтвом про реєстрацію) - НОМЕР_6 ; паспорт (формуляр) машини - НОМЕР_7 від 11.01.2005 року; колір КТЗ - зелений; показник одометра, км - не встановлено; опис КТЗ - об`єкт оцінки знаходиться в робочому стані. Резина придатна до подальшої експлуатації - не потребує заміни. Наявний незначний корозійні пошкодження. Наявні пошкодження лакофарбового покриття. Наявні потертості оббивки салону. Загальний стан задовільний.

Відповідно до розділу «Розрахунок вартості» звіту про оцінку майна від 09.09.2014 року ринкова вартість об`єкту дослідження визначена в розмірі 94814,25 грн. Разом з тим, враховуючи мету оцінки - визначення початкової вартості для примусового продажу на конкурентних засадах - оцінювач визнав доцільним визначену ринкову вартість скоригувати на коефіцієнт на умови продажу. Застосування цього коефіцієнта зумовлене наступним: КТЗ не знято з обліку (ця процедура лягає на плечі покупця); відсутня можливість детального всебічного огляду КТЗ та визначення його дійсного технічного стану; необхідність попередньої сплати гарантійного внеску та очікування аукціону. З урахуванням викладеного, оцінювач визнав, що потенційний покупець не сплатить однакову суму за колісний транспортний засіб, що пропонується до продажу у процедурі виконавчого провадження та на вільному ринку та доцільним є прийняти коефіцієнт на умови продажу на рівні -10%. В цьому випадку вартість об`єкту оцінки становить 94814,25* 0,9 = 85332,83 грн.

01.12.2014 року були проведені електронні торги реєстраційного лота №14571, найменування майна: автомобіль Урал АЦ, тип - вантажний, модель - паливозаправочна, 1992 року випуску; місцезнаходження майна - Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Коптєва Юрія, буд. 72, стартова ціна - 85332,83 грн. За результатом проведення електронних торгів складено протокол №16246, згідно з яким торги не відбулись, у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

05.01.2015 року проведено повторні електронні торги реєстраційного лота №25839, найменування майна: автомобіль Урал АЦ, тип - вантажний, модель - паливозаправочна, 1992 року випуску; місцезнаходження майна - Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Коптєва Юрія, буд. 72, стартова ціна - 81066,19 грн. За результатом проведення електронних торгів складено протокол №31634, відповідно до якого торги не відбулись, у зв`язку із відсутністю цінової пропозиції від жодного із учасників.

06.02.2015 року проведено повторні електронні торги реєстраційного лота №36063, найменування майна: автомобіль Урал АЦ, тип - вантажний, модель - паливозаправочна, 1992 року випуску; місцезнаходження майна - Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Коптєва Юрія, буд. 72, стартова ціна - 76799,55 грн. За результатом проведення електронних торгів складено протокол №57823, за яким торги не відбулись, у зв`язку із відмовою від сплати належної грошової суми.

20.02.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» надіслало ВДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції повідомлення, в якому звернуло увагу на те, що автомобіль Урал АЦ, тип - паливозаправочна, 1992 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору був переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_1 заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чайкою В.П. відповідно до акту державного виконання від 01.09.2014 року. На неодноразові дзвінки Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» ОСОБА_1 не відповідає, місце знаходження ОСОБА_1 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» встановити немає можливості, тому позивач просив вжити заходи щодо встановлення місцезнаходження ОСОБА_1 та місце зберігання автомобіля УРАЛ АЦ, тип - паливозаправочна, 1992 1992 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2015 року державним виконавцем було встановлено факт відсутності за місцем зберігання автомобіля Урал 4320 АЦ, 1992 р.в., тип - вантажний, модель- паливозаправочна, д.н.з. НОМЕР_1 про що складено відповідний акт.

17.02.20215 року на адресу зберігача ОСОБА_1 направлено лист-вимогу №203-40/1107 державного виконавця, за яким керуючись ст.ст. 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язано ОСОБА_1 терміново надати автомобіль Урал АЦ, тип - паливозаправочна, 1992 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору для подальшого його вилучення.

17.02.2015 року постановою про розшук майна заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чайкою В.П. у примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №31807196 від 09.03.2012 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» на користь стягувачів фізичних та юридичних осіб боргу постановлено залучити працівників ДАІ для затримання транспортного засобу, а саме: автомобіль Урал АЦ, тип - паливозаправочна, 1992 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки», , зареєстроване за адресою: м. Прилуки, вул. Індустріальна, 2, з подальшою постановкою на майданчик тимчасовою затримання вказаного транспортного засобу та вилученням реєстраційних документів на транспортний засіб, про що повідомити Відділ ДВС Прилуцького МРУЮ (тел. (04637)50723, ); постанову направити до ВДАІ Прилуцького МВ УМВС України у Чернігівській області та УДАІ УМВС України у Чернігівській області для виконання.

18.02.2015 року ВДВС Прилуцького МУЮ ГУЮ у Чернігівській області МУЮ надіслане подання №03/40/1110 до Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області, за яким, керуючись ст. 90 Закону України «Про виконавче провадження», орган ДВС просив розглянути питання про порушення кримінальної справи щодо зберігача майна - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп - НОМЕР_8 , зареєстрованого згідно паспорту НОМЕР_3 виданого 30.11.1996 за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками злочину, відповідальність за який передбачено ст. 388 Кримінального кодексу України за приховування майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт або яке описано.

24.07.2015 року на запит органу ДВС від 22.07.2015 року №03-40/7923 СВ Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області МВС України повідомлено, що на подання державного виконавця про приховування майна, на яке накладено арешт (вих. № 03-40/1110), 21.02.2015 слідчим відділенням Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000263 з визначенням початкової правової кваліфікації за ч. 1 ст. 388 Кримінального кодексу України. Проводиться досудове розслідування даного факту.

10.10.2016 року позивачем направлено запит до Відділення ДАІ Прилуцького МВ УМВС України у Чернігівській області за вих №18/107, за яким, позивач зауважив, що згідно з повідомлення від 06.06.2016 року Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби слідує, що зв`язатися зі зберігачем ОСОБА_1 не можливо; у зв`язку з цим 17.02.2015 року відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про розшук вказаного автомобіля. Дана постанова була направлена на виконання до Відділення ДАІ Прилуцького МВ УМВС України у Чернігівській області для залучення працівників ДАІ для затримання вищевказаного транспортного засобу. З огляду на зазначене, позивач просив повідомити чи не було затримано вказаного транспортного засобу в період з 17.02.2015 року по час звернення із запитом та чи дійсно вказана постанова від 17.02.2015 року перебуває у Відділенні ДАІ Прилуцького МВ УМВС України у Чернігівській області на виконанні. Відповіді позивачем отримано не було.

11.01.2024 року позивач звернувся до Чернігівського відділу ДВС у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління юстиції із запитом про повернення описаного та арештованого автомобіля або надання документів, що підтверджують його реалізацію на електронних торгах.

25.01.2024 року Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надіслано Товариству з обмеженою від повільністю «БУ-1 Прилуки» лист №5100/3069-23-24/15.7 про розгляд звернення за яким позивача повідомлено, що Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в межах компетенції розглянуто заяву від 11.01.2024 року щодо надання інформації щодо реалізації автотранспортного засобу та звернено увагу на наступне. На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало зведене виконавче провадження АСВП 31807196 про стягнення боргів з Товариства з обмеженою відповідальністю "БУ-1 Прилуки" на користь фізичних та юридичних осіб. При проведенні виконавчих дій, 01.09.2014 року проведено опис і арешт майна - автомобіля УРАЛ 4320 АЦ, 1992 р.в., тип - вантажний, модель - паливозаправочна; д.п.з. НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль 01.12.2014 року передано на реалізацію за ціною 85332,30 грн шляхом проведення електронних аукціонів (майданчик ДП «Сетам», номер лоту 14571). За результатами третіх електронних торгів (дата проведення - 06.02.2015, номер лоту - 36063, початкова ціна 76799,55 грн) арештоване майно - автомобіль Урал 4320 АЦ, 1992 р.в., тип - вантажний, модель - паливозаправочна, д.н.з. НОМЕР_1 не реалізовано (торги не відбулись з причини відмови від сплати належної грошової суми).

Відповідно до інформації з сайту ДП «Сетам», зазначене майно, яке було передано під час опису на зберігання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 30.11.1996 року), під час реалізації у зберігача не вилучалось.

31.01.2024 року позивач звернувся до Чернігівського відділу ДВС у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління юстиції із запитом про повернення описаного та арештованого автомобіля - АЦ Урал, 1992 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 05.03.2024 року Прилуцький ВДВС у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління юстиції надіслав позивачу лист, в якому на заяву про повернення арештованого автомобіля Урал 43-20АЦ 1992 року було повідомлено, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження АСВП № 71638808 щодо стягнення заборгованості з боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки». 22.09.2023 року керуючись ст.ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук в томі числі: і автомобіль Урал 43-20АЦ, 1992 року, д.н.з. НОМЕР_1 . Станом на 05.03.2024 року транспортний засіб не розшуканий. У разі розшуку (встановлення місця знаходження) транспортного засобу державним виконавцем будуть проведені виконавчі дії, передбачені ст.ст. 48, 56, 57 Закону України «Про виконавче провадження».

07.03.2024 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП Даценко Г.Д. за замовленням Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» оформлено звіт №014/245 про оцінку майна: колісного транспортного засобу - автомобіля Урал 4230 АЦ реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 (далі - звіт про оцінку майна від 07.03.2024 року).

Базою оцінки за звітом про оцінку майна від 07.03.2024 року визначено: ураховуючи мету проведення оцінки, відповідно до Національного Стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав» (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року №1440) при визначенні вартості об`єкта, оцінювачем була використана концепція "ринкової вартості".

У пунктах 1, 5, 7, 11 розділу «Припущення та обмежуючі умови» звіту про оцінку майна від 07.03.2024 року визначено наступне:

- дана оцінка виконана і може бути використана з однією метою - визначення вартості об`єкта оцінки для цілей бухгалтерського обліку (п. 1);

- оцінювач проводив оцінку вартості об`єкта на основі його досконального вивчення; з цією метою проведено обстеження колісного транспортного засобу, визначено його технічний стан та фізичний знос, вивчена відповідна технічна і юридична документація, проаналізовані дані про продаж аналогічних рухомих об`єктів, вивчена соціально-економічна ситуація в регіоні (п. 5);

- уся інформація фінансового, технічного, економічного характеру, що надана замовником оцінювачу в усній або письмовій формі та підтверджена, або не підтверджена документально, приймалась, як достовірна; оцінювач не виконував спеціальної перевірки вказаної інформації. Інформація, що отримана оцінювачем з інших джерел і використана для даної незалежної оцінки, вважається правдивою (п. 7);

- стан колісного транспортного засобу оцінювався шляхом візуального обстеження, вивчення необхідної технічної документації. Оцінювач не несе відповідальності за факти невиявлених дефектів і пошкоджень, що неможливо виявити під час звичайного обстеження (п. 11).

У розділі «Загальна характеристика об`єкта (технічні характеристики) звіту про оцінку майна від 07.03.2024 року встановлено:

- основні показники: Автомобіль Урал 4320 АЦ, спеціальний вантажний паливозаправний, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 1992, шасі № НОМЕР_9 , двигун V - 10850 см.куб., дизель, колір пофарбування - зелений. Автомобіль випускався Уральським автомобільним заводом Росія з 1977 по 1998 рік. Вантажний автомобіль підвищеної прохідності з колісною формулою 6*6 переважно призначений для армійських потреб. На автомобілі установлений дизельний двигун КамаЗ-740 У-8 об`ємом 10,85 л та потужністю 210 к.с.;

- строк експлуатації автомобіля згідно п. 6.3.3 Методики прийнятий з моменту виготовлення КТЗ до дати оцінки (01.01.1992 року - 08.03.2024 року) - 32 роки;

- комплектація автомобіля відповідає специфікації заводу - виробника (Паливозаправник);

- технічний стан: оскільки об`єкт оцінки (КТЗ-спеціальний вантажний автомобіль Урал 4320 АЦ), балансоутримувач, замовник оцінки, надати на огляд для оцінки не може і встановити фактичний пробіг, комплектність, фактичний технічний стан, умови експлуатації та зберігання оцінювач не може (див. додаток: лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівський області), тому за цими даними оцінювач надає інформацію про середню ринкову ціну (КТЗ) - автомобіля марки Урал, моделі 4320 АЦ, паливозаправник, рік випуску - 1992, станом на 07.03.2024 року.

За розділом «Висновок про вартість майна» звіту про оцінку майна від 07.03.2024 року середня ринкова ціна автомобіля Урал 4320 АЦ, спеціальний вантажний паливозаправник, рік випуску 1992, двигун V - 10850 см.куб., дизель, колір пофарбування - зелений, визначена на засадах незалежної оцінки, станом на 07.03.2024 року встановлена в розмірі 530835,00 грн.

Так, за твердженням позивача, відповідач не передав позивачу автомобіль Урал 4320АЦ, 1992 р.в. д.н.з. НОМЕР_1 та місцезнаходження зазначеного автомобіля не відоме з 2015 року та станом на 05.03.2024 року транспортний засіб не був розшуканий за наданою відповіддю органу ДВС, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 4 ст. 41 Конституції України закріплено положення, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Відповідно до п.14 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім`я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім`я та по батькові нового зберігача.

У разі необхідності (наявність інформації про псування або розтрату майна тощо) виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У разі зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому виконавець готує повідомлення до органів досудового розслідування щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності.

Пунктом 15 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання встановлено, що виявивши розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення переданого на зберігання майна або встановивши інші незаконні дії з цим майном, виконавець складає про це акт і звертається з повідомленням до органів досудового розслідування для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що державний виконавець, як представник держави, попри наявність у нього широкого кола повноважень, закріплених профільними законами (Закон України «Про виконавче провадження» у старій та новій редакціях, Закон України «Про державну виконавчу службу», Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», тощо) не вжив всіх необхідних та ефективних заходів для того, щоб право власності позивача на описане та арештоване майно не було порушене.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина.

Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

За змістом ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

На відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органів державної влади чи місцевого самоврядування, а також їх посадових або службових осіб З наведеного вище випливає, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

В той же час, протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази. Тобто надання рішення суду про задоволення скарги на дії судового виконавця як необхідної преюдиційної обставини у доказуванні підстав для задоволення позову про стягнення із судового виконавця збитків, завданих утратою арештованого майна, не є обов`язковим, а його ненадання не є підставою для відмови у позові.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.11.2022 року у справі №910/6355/20, провадження №12-41гс21, з метою єдності судової практики та усунення невірного тлумачення відповідних висновків Верховного Суду зазначила, що законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 56 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

Якщо опису підлягає транспортний засіб у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу (ч.1 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 ст. 937 Цивільного кодексу України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених ст.208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну (ст.942 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 950 Цивільного кодексу України встановлено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст. 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Аналіз наведених приписів Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що складення державним виконавцем актів опису й арешту майна свідчить про поширення на судового виконавця положень ст. 955 Цивільного кодексу України щодо зберігання ним описаного та вилученого у власника (уповноваженого органу) майна та його відповідальності перед власником за збереження такого майна, оскільки, вилучивши у власника описане майно, судовий виконавець тим самим прийняв на себе зобов`язання перед власником (уповноваженим органом) щодо його належного зберігання.

Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що зберігання майна боржника є процесуальною діяльністю державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним зберігач здійснює відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 910/6355/20.

Так, порушення зберігачем заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне передбачену законом відповідальність зберігача майна перед державним виконавцем. За загальним правилом, державний виконавець несе відповідальність за втрату такого майна у межах відповідного виконавчого провадження перед власником майна.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції ді йшов правомірного висновку, що складення державним виконавцем акту опису й арешту майна від 20.11.2013 року, підписання його уповноваженою особою заступником начальника Чайка В.П. та підписання акту державного виконавця від 01.09.2014 року про передачу на відповідальне зберігання ОСОБА_1 свідчить про поширення на державного виконавця положень ст.955 Цивільного кодексу України щодо зберігання ним описаного та вилученого у власника майна та його відповідальності перед власником за збереження такого майна, оскільки, вилучивши у власника описане майно, державний виконавець тим самим прийняв на себе зобов`язання перед власником щодо його належного зберігання.

Тобто, актом державного виконавця від 01.09.2014 року та актом опису та арешту майна від 20.11.2013 року, опосередковується виникнення двох зобов`язань щодо належного зберігання майна - державного виконавця перед власником та зберігача ОСОБА_1 перед державним виконавцем.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено фактичні обставини, за якими орган ДВС не вжив всіх необхідних та ефективних заходів для того, щоб право власності позивача на описане та арештоване майно не було порушене, не дотримавшись при цьому вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, що спричинило наявність реальних збитків для позивача, яких зазнав позивач у зв`язку з втратою речі (автомобіля).

Оскільки зберігання майна боржника є процесуальною діяльністю державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним зберігач здійснює відповідні дії) щодо примусового виконання рішень, і за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах, суд дійшов висновку про наявність всіх умов відповідальності державного органу: неправомірні дії цього органу у вигляді недотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Втрата описаного та арештованого майна, яке було передано державним виконавцем на відповідальне зберігання третій особі, гр. ОСОБА_1 , є підставою для стягнення збитків з органу ДВС (державного органу).

Щодо посилання скаржника на незгоду з розміром майнової шкоди у вигляді реальних збитків, визначених судом першої інстанції, колегія суддів відзначає наступне.

Так, за твердженням позивача, згідно до звіту № 014/24 про оцінку майна від 07.03.2024 року середня ринкова вартість колісного транспортного засобу - спеціального вантажного автомобіля марки УРАЛ, моделі 4320 АЦ, паливозаправник, рік випуску - 1992 р. станом на 07.03.2024 року становить 530 835,00 грн.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

За змістом ст. 3 зазначеного Закону оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 9 вказаного Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно- правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Тобто, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому, зокрема, здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки.

Аналогічна право аппозиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2023 року №911/1850/18.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, звіт 014/24 не містить фотографічних та аналітичних матеріалів, необхідних для визначення ринкової вартості майна, крім того, оцінка, проведена за відсутності об`єкта та технічної документації. Визначення вартості майна проводилось без встановлення оцінювачем технічного стану та технічної документації щодо цього об`єкта оцінки та не може свідчити про достовірність технічного стану об`єкта оцінки, що впливає на визначення вартості оцінюваного майна.

Тобто, експертна оцінка спірного нерухомого майна була проведена з порушенням норм чинного законодавства, оскільки суб`єкт оціночної діяльності не здійснював повного огляду нерухомого майна, зокрема його внутрішнього огляду, що могло вплинути на визначення вартості оцінюваного майна та, відповідно, призвести до реалізації описаного та арештованого нерухомого майна за заниженою ціною, визначення вартості майна боржника проведено з недотриманням вимог Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Національного стандарту № 1 та без належного ознайомлення оцінювача з об`єктом, що підлягав оцінці, що вплинуло на достовірність оцінки.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №917/628/17, від 01.10.2020 року у справі №2-2394/10.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що визначена сума транспортного засобу за авто, якому на момент оцінки 32 роки, за даними звіту №014/24 зросла на 460%, тоді як, зростання вартості вживаного автомобіля може відбуватися лише за рахунок його модернізації, реконструкції, дообладноності тощо. Однак, матеріали справи доказів зазначеного не містять.

При цьому, в матеріалах справи наявний звіт про незалежну оцінку автомобілю Урал 4320 (паливозаправочна), 1992 р.в., що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки», виконаний ФОП «Дубик Олег Олександрович» 09.09.2014 року, який було складено суб`єктом оціночної діяльності під час передачі на реалізацію майна ТОВ «БУ-1 Прилуки».

Так, при складанні вищевказаного звіту оцінювався технічний стан авто шляхом його візуального обстеження, спостережень та вивчення необхідної технічної документації. Також під час оцінки було встановлено, що ідентифікаційний номер КТЗ та номер двигуна, що містить інформацію, яка була необхідна для ідентифікації КТЗ, а також дані, що зазначені у свідоцтві про реєстрацію КТЗ, є достовірними. Показання одометра (лічільника пробігу) КТЗ відповідають його дійсному пробігу, а одометр не піддавався впливу з метою фальсифікації його показів.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги твердження відповідача викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач погодився зданим звітом та вказаною оцінкою автомобіля, оскільки положення Закону України «Про виконавче провадження» встановлювали можливість для сторони виконавчого провадження оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна. Матеріалами справи підтверджено ознайомлення позивача з результатами звіту від 09.09.2014 року, втім, доказів звернення до суду матеріали справи не містять.

Тобто, оцінка, що була проведена у 214 році була здійснена у відповідності до вимог чинного законодавства та базувалася на фактичному стані автомобіля.

Водночас, колегія суддів зауважує, що автомобіль Урал 4320 (паливозаправочна), 1992 р.в., що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» тричі виставлявся на реалізацію, та навіть за ціною 76799,55 грн не був реалізований за відсутності бажаючих його придбати.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реальними збитками позивача є ринкова вартість автомобіля, визначена у Звіті про незалежну оцінку автомобілю Урал 4320 (паливозаправочна), 1992 р.в., що належить Товариству з обмеженою відповідльністю «БУ-1 Прилуки», виконаний ФОП «Дубик Олег Олександрович» 09.09. 2014 року, в розмірі 94814,25 грн без коригування на коефіцієнт на умови продажу на рівні 10%, оскільки не враховується мета оцінки - продаж на торгах, а враховуються реальні збитки у вигляді ринкової вартості автомобіля.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що розмір майнової шкоди становить 94814,25грн.

Враховуючи вищевикладене, твердження скаржника, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, оскільки визначив розмір збитків не на момент розгляду справи, а станом на 09.09.2014 року, колегія суддів не визнає переконливими доводами.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів відзначає наступне.

Так, відповідна заява була мотивована тим, що матеріалами справи підтверджено обізнаність позивача про відсутність описаного й арештованого майна листами від 17.02.2015 року № 03-40/1103, від 20.02.2015 року № 1/17, від 10.10.2016 року № 1/107, а отже позивачем пропущений строк позовної давності, що в свою чергу є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, в 2015 році позивач почав вживати заходи щодо з`ясування місцезнаходження спірного майна, проте тільки в 2024 році останній отримав від органу ДВС остаточну відповідь, що за весь цей період попри вжиті органом ДВС заходи спірне майно розшукано не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем не був пропущений строк позовної давності.

З огляду на викладене, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, проаналізувавши судові рішення, висновки у яких, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин справи.

Щодо твердження скаржника, що клопотання про повернення до стадії підготовного судового засідання розглядалось судом першої інстанції без участі відповідача. В клопотанні відповідач не навів поважні причини пропуску подання доказів. Таке клопотання не було подано через електронний суд і копія клопотання не була надіслана на адресу позивача, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на стадії розгляду справи по суті подав клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі, в пункті 3-4 прохальної частини якого просить визнати поважними причини пропуску строку для подання доказів та поновити строк на їх подання та долучити до матеріалів справи Звіт про належну оцінку автомобілю Урал 4320 (паливозаправочна), 1992 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» та зареєстрований за адресою: Чергнігівська обл., м. Прилуки, вул. Індустріальна, 2, складений ФОП «Дубиком Олегом Олександровичем» 09.09.2014 року, супровідний лист від 02.10.2014 року № 03-40/12209, витяг з журналу вихідної кореспонденції.

Згідно зі ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Пунктами 1, 2, 4, 5 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність.

Так, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.12.2021 року у справі №910/7103/21.

Враховуючи, що нормами Господарського процесуального кодексу України розгляд клопотань можливий лише на стадії підготовчого провадження, приймаючи до уваги те, що зазначені обставини виникли на стадії розгляду справи по суті, зважаючи на зміст та характер спірних правовідносин у даній справі, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для повернення до стадії підготовчого провадження.

Разом з тим, керуючись ч. 5 ст. 80 та ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції правомірно поновив відповідачу строк для подання доказів, з метою повного, всебічного розгляду справи та внаслідок необхідності встановлення фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що дане клопотання не було подано через електронний суд і копія клопотання не була надіслана на адресу позивача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідне клопотання було сформовано в системі «Електронний суд» 22.11.2024 року, що підтверджується квитанцією №2112863 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС (наявна в матеріалах справи).

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладене ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам скаржника із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзивах на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року у справі №920/593/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2025 року у справі №920/593/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №920/593/24 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядки та строки, передбачені ст. ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата підписання 13.04.2025 року.