ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"08" квітня 2025 р. Справа№ 910/19692/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 08.04.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Антимонопольного комітету України та Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 (повний текст складено та підписано 16.12.2024)

у справі №910/19692/23 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Газтек»

до Антимонопольного комітету України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Газтек» (далі за текстом - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Антимонопольного комітету України (далі за текстом - відповідач, Комітет) про визнання бездіяльності Комітету, яка полягає у неприйняті у встановлений строк рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи або про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви позивача, протиправною та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 25.05.2023 №29/05-01 (вх. №8-01/131-АМ від 01.06.2023), та прийняти рішення про початок розгляду справи або про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що Комітет всупереч вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11.01.2001 №2210-III (далі за текстом - Закон №2210-III), Закону України «Про Антимонопольний комітет України» від 26.11.1993 №3659-ХІІ (далі за текстом - Закон №3659-ХІІ) та пункту 19 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правила розгляду справ) від 19.04.1994 № 5 (в редакції Розпорядження Антимонопольного комітету України №169-р від 29.06.1998, станом на 03.06.2016 (далі за текстом - Правила розгляду справ)) у встановлений строк не прийняв розпорядження про початок розгляду справи або відмову у розгляді справи. При цьому Комітет, за твердженням позивача, безпідставно зупинив розгляд заяви за розпорядженням державного уповноваженого Комітету від 31.07.2023 №09/142-р.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 20.03.2024 у справі №910/19692/23 залучив до участі у справі Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (далі за текстом - третя особа).

Господарський суд міста Києва рішенням від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 задовольнив позовні вимоги у повному обсязі; визнав бездіяльність Комітету, яка полягає у неприйнятті у встановлений строк рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи або про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви, протиправною; зобов`язав Комітет розглянути заяву позивача від 25.05.2023 №29/05-01 (вх. №8-01/131-АМ від 01.06.2023) та прийняти рішення про початок розгляду справи або про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви; стягнув з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 5 368,00 грн.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем протиправної бездіяльності Комітету, яка полягає у відсутності відповідного рішення Комітету за результатами розгляду заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 (вх. №8-01/131-АМ від 01.06.2023). За висновком суду першої інстанції, Комітет не дотримав принципу «належного урядування» та порушив права та законні інтереси позивача, як заявника про порушення законодавства у сфері економічної конкуренції, що визначені статтею 40 Закону №2210-III та пунктом 16 Правил розгляду справ.

Не погодившись із прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У прохальній частині апеляційної скарги відповідач просив суд апеляційної інстанції поновити строк на подання наступних доказів: завіреної належним чином копії листа Комітету №128-26.13/01-10498е від 29.10.2024; завіреної належним чином копії розпорядження Голови Комітету - державного уповноваженого від 28.10.2024 №01/309-р; завіреної належним чином копії розпорядження Голови Комітету - державного уповноваженого від 28.10.2024 №01/310-р; завіреної належним чином копії рекомендованого повідомлення про отримання поштового повідомлення №598.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції пункту 3 розділу 4 Правил розгляду справ, який наділяє Комітет правом зупиняти розгляд заяви не тільки до завершення ним розгляду пов`язаної з цією заявою іншої справи, а й до вирішення Комітетом пов`язаного з нею іншого питання. Зобов`язання судом Комітету вчиняти певні дії спрямовані на втручання у дискреційні повноваження Комітету.

Також, за твердженням відповідача, судом першої інстанції проігноровано його твердження щодо неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права та відсутності порушеного права позивача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025 апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.01.2025 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/19892/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23.

Також, не погодившись із прийнятим судом першої інстанції рішенням, третя особа звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги третя особа посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо розгляду Комітетом «заяви» та розгляду Комітетом «справи», та наявність підстав для зупинення Комітетом розгляду заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 (вх. №8-01/131-АМ від 01.06.2023).

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 07.01.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.01.2025 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/19892/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.01.2025 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/19892/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23.

Матеріали справи №910/19892/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 23.01.2025.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.01.2025 апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 залишив без руху.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.01.2025 відмовив Акціонерному товариству «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23; апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 залишив без руху.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.02.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 18.03.2025 о 13 год. 30 хв.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.02.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23; об`єднав апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 та Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 до спільного провадження; розгляд апеляційних скарг призначив на 18.03.2025 о 13 год. 30 хв.

Позивач згідно відзиву на апеляційну скаргу заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції та не втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження Комітету. Позивач зазначає, що Комітет своїми діями допустив порушення прав позивача, а обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним, та відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.01.2023 у справі №910/13222/21.

Позивач зазначає, що Комітет безпідставно зупинив розгляд заяви, оскільки Порядком передбачено, що у разі потреби одержання додаткової інформації, яка не може бути надана заявником, строк розгляду заяви може бути продовжений державним уповноваженим, головою відділення на 60 календарних днів, а не зупинений до завершення дослідження. Крім того, будь-які результати розгляду дослідження не мають преюдиційного значення для розгляду заяви.

Також позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги третьої особи, посилаючись на помилковість висновків Комітету про пов`язаність заяви позивача та дослідження з перевірки дотримання третьою особою законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за конкуренцією, розпочатого на підставі доручення Голови Комітету №13-09/238 від 25.03.2023. Позивач вважає, що відповідач допустив порушення вимог Закону №2210-III та безпідставно не прийняв рішення про початок розгляду справи або відмову у розгляді справи, за заявою позивача від 25.05.2023 №29/05-01, тим самим допустив порушення прав позивача.

У судових засіданнях 18.03.2025 та 24.03.2025 суд апеляційної інстанції оголошував перерви у розгляді справи №910/19692/23.

У судовому засіданні 24.03.2025 суд апеляційної інстанції протокольно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про долучення доказів, оскільки такі докази є новими в силу положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), що виключає прийняття їх до розгляду судом апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

В силу частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надані відповідачем до апеляційної скарги докази датовані пізніше, аніж суд першої інстанції прийняв рішення у даній справі.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 09.12.2020 у справі №924/232/18, від 16.04.2024 у справі №922/331/23, від 06.03.2025 у справі №910/2764/20.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.04.2025 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому засіданні 08.04.2025 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 08.04.2025 представники позивача заперечили проти задоволення апеляційних скарг позивача та третьої особи, просили суд апеляційної інстанції відмовити у їх задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, відзивів на них, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач звернувся до Комітету із заявою від 25.05.2023 № 29/05-01 (вх. № 8-01/131-АМ від 01.06.2023) щодо ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції третьою особою, передбаченого пунктом 12 статті 50 Закону №2210-III у вигляді здійснення концентрацій без отримання відповідного дозволу Комітету у разі коли наявність такого дозволу необхідна (т.1, а.с. 8-88).

У заяві від 25.05.2023 № 29/05-01 позивач зазначив, що йому належать пакети акцій операторів газорозподільних систем (надалі - Оператори ГРМ) АТ «Хмельницькгаз», АТ «Житомиргаз», АТ «Миколаївгаз», та АТ «Дніпропетровськгаз», що перевищують 50% голосів у вищому органі управління та більше 25% відсотків голосів у вищому органі управління АТ «Запоріжгаз», АТ «Луганськгаз», АТ «Сумигаз», АТ «Рівнегаз», АТ «Тисьменицягаз», АТ «Волиньгаз», АТ «Чернівцігаз», АТ «Івано-Франківськгаз», АТ «Вінницягаз». Також, ПрАТ «Газтек» належать акції АТ «Київоблгаз», АТ «Львівгаз», АТ «Чернігівгаз», АТ «Закарпатгаз».

Придбання акцій вище зазначених Операторів ГРМ здійснено на підставі рішень Комітету. Зокрема, рішенням Комітету: від 29.08.2012 №595-р надано дозвіл на придбання акцій ПАТ «Миколаївгаз», що забезпечує перевищення 50 відсотків голосів у вищому органі управління; від 26.09.2012 №663-р надано дозвіл на придбання акцій ПАТ «Івано- Франківськгаз», що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління; від 03.10.2012 №688-р, 692-р, 693-р, 694-р, 695-р, 696-р, 697-р надано дозвіл на придбання акцій ПАТ «Севастопольгаз», ПАТ «Запоріжгаз», Г1АТ «Луганськгаз», ПАТ «Сумигаз», що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління; акцій ПАТ «Запоріжгаз», ПАТ «Тисьменицягаз», ПАТ «Дніпропетровськгаз», що забезпечує перевищення 50 відсотків голосів у вищому органі управління; від 10.10.2012 №713-р, 714-р, 715-р надано дозвіл на придбання акцій ПАТ «Чернівцігаз», ПАТ «Вінницягаз», ПАТ «Волиньгаз», що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління; акцій ПАТ «Житомиргаз», що забезпечує перевищення 50 відсотків голосів у вищому органі управління; від 12.12.2012 року №937-р надано дозвіл на придбання акцій ПАТ «Рівнегаз», що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління.

У травні 2022 року ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва у справах №757/11188/22-к та №757/11783/22-к було накладено арешт на корпоративні права ПрАТ «Газтек» у Операторах ГРМ, та передано їх в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (надалі - АРМА).

У подальшому, на підставі Договору управління активами (майном) від 05.07.2022 №11/2022, укладеного між АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» і АРМА, третя особа одержала в управління корпоративні права, а саме, акції операторів газорозподільних систем (ГРМ), які належали ПрАТ «Газтек» на праві власності: АТ «Хмельницькгаз» (50,8973%), АТ «Дніпропетровськгаз» (50,8590%), АТ «Житомиргаз» (50,5299%), АТ «Миколаївгаз» (50,2205%), АТ «Запоріжгаз» (49,9759), АТ «Івано-Франківськгаз» (49,4268%), АТ «Чернівцігаз» (49,3189%), АТ «Вінницягаз» (48,8283%), АТ «Волиньгаз» (48,5732%), АТ «Рівнегаз» (47,7527%), АТ «Сумигаз» (46,6397%), АТ «Тисменицягаз» (26,0001%).

За твердженнями позивача, АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» вчиняє дії по фактичному управлінню арештованим майном та вплив на діяльність Операторів ГРМ без отримання відповідного дозволу Комітету, в чому наявні ознаки порушення передбаченого пунктом 12 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Листом Комітету №128-26.13/09-7474е від 09.06.2023 (вх. №14/06 від 24.06.2023) (т.1, а.с. 89-90) заяву позивача від 25.05.2023 № 29/05-01 залишено без руху на підставі пунктів 18, 19 Правил розгляду заяв та надано позивачу 15-денний строк для надання витребуваної інформації та копій підтверджуючих документів.

У відповідь на лист Комітету №128-26.13/09-7474е від 09.06.2023 позивач надіслав лист №06/07-1 від 06.07.2023 (т.1, а.с. 91-250, т. 2, а.с. 1-136), яким надав витребувану інформацію та докази.

23.05.2023 Комітет розпочав дослідження №130-09/238 з перевірки дотримання законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією (здійснення концентрації без отримання відповідних дозволів органів Комітету у разі якщо наявність таких дозволів необхідна) щодо третьої особи.

Державний уповноважений Комітету розпорядженням «Про зупинення розгляду заяви» №09/142-р від 31.07.2023 (т.2, а.с. 138-139) зупинив розгляд заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 до завершення дослідження Комітетом перевірки дотримання законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією третьою особою у вигляді: отримання АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» в управління акцій акціонерних товариств - операторів газорозподільних систем, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 травня 2022 року № 429-р; отримання ТОВ «Газорозподільні мережі України» в експлуатацію газорозподільних систем та їх складових акціонерних товариств - операторів газорозподільних систем, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, здійсненого на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.11.2022 №1335.

Під час дослідження необхідно з`ясувати, зокрема, наявність або відсутність в діях третьої особи ознак порушень законодавства про захист економічної конкуренції (здійснення концентрацій без отримання відповідних дозволів органів Комітету, у разі якщо наявність таких дозволів необхідна).

При цьому Комітет зазначив, що інформація, викладена у заяві позивача від 25.05.2023 №29/05-01, та питання, що розглядаються під час проведення Дослідження, є пов`язаними, оскільки мають спільний предмет, а результати Дослідження матимуть вплив на результати розгляду заяви.

Позивач звернувся до Комітету із листом №06/10-01 від 06.10.2023 (т.2, а.с. 140-142), в якому просив розпочати розгляд заяви від 25.05.2023 № 29/05-01 (вх. № 8-01/131-АМ від 01.06.2023).

Однак, листом №128.29.3/09-11382е від 27.10.2023 Комітет повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення розгляду Заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01, оскільки відповідно до пункту 19 Правил розгляд заяв після вирішення органом Комітету пов`язаного із заявою питання приймається розпорядження про поновлення розгляду заяви, яке надсилається заявнику протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного розпорядження (т.2, а.с. 143-144).

Спір виник через протиправну, на думку позивача, бездіяльність Комітету, стосовно не розгляду його заяви від 25.05.2023 №29/05-01.

За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа за частиною 1 статті 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 5 ГПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2).

Відповідно до статті 1 Закону №3659-ХІІ Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, уповноважених з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій (пункт 2 частини 1 статті 3 Закону №3659-ХІІ).

Антимонопольний комітет України в силу положень статті 4 Закону №3659-ХІІ будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Відповідно до пунктів 1-5 частини 1 статті 7 вказаного Закону у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: 1) розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; 2) приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; 3) розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; 4) перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; 5) при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону №2210-ІІІ з метою запобігання монополізації товарних ринків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, обмеження конкуренції органи Антимонопольного комітету України здійснюють державний контроль за концентрацією суб`єктів господарювання (далі - концентрація).

Згідно із частиною 1 статті 36 Закону №2210-ІІІ органи Антимонопольного комітету України розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за: заявами суб`єктів господарювання, громадян, об`єднань, установ, організацій про порушення їх прав внаслідок дій чи бездіяльності, визначених цим Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції; власною ініціативою органів Антимонопольного комітету України.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону №2210-ІІІ у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, органи Антимонопольного комітету України приймають розпорядження про початок розгляду справи.

Згідно із частиною 2 статті 38 Закону №2210-ІІІ розгляд справи може бути зупинено з власної ініціативи відповідного органу Антимонопольного комітету України чи за заявою особи, яка бере участь у справі, до завершення розгляду органом Антимонопольного комітету України, господарським судом пов`язаної з цією справою іншої справи або до вирішення державним органом пов`язаного з нею іншого питання. Про зупинення розгляду справи та його поновлення приймається розпорядження.

Правилами розгляду справ визначено окремі особливості порядку розгляду заяв, справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції (далі - порушення законодавства про захист економічної конкуренції, порушення) органами Антимонопольного комітету України відповідно до Закону України «Про захист економічної конкуренції», Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та встановлюють порядок перевірки та перегляду рішень органів Комітету в цих справах і діють до прийняття відповідних актів законодавства.

Органи Комітету розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за підставами, визначеними статтями 36 і 37 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (пункт 14 Правил розгляду справ).

Пунктом 19 Правил розгляду справи встановлено, що заява про порушення розглядається протягом 30 календарних днів, а у разі потреби одержання додаткової інформації, яка не може бути надана заявником, строк розгляду заяви може бути подовжений державним уповноваженим, головою відділення на 60 календарних днів, про що письмово повідомляється заявнику.

Якщо щодо відповідача, зазначеного у заяві, вже порушено справу за наведеними у заяві ознаками порушення, заява може бути приєднана до цієї справи, про що письмово повідомляється заявнику.

Встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у пункті 18 цих Правил, і це перешкоджає розгляду заяви, державний уповноважений, голова відділення залишає заяву без руху, про що письмово повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків.

Час залишення заяви без руху не зараховується у строк розгляду заяви.

У разі невиконання зазначених вимог у встановлений строк заява може бути залишена без розгляду, про що письмово повідомляється заявнику.

Якщо заявник відмовився від заяви, вона залишається без розгляду, що не є перешкодою для продовження Комітетом, відділенням дослідження з питань, порушених у заяві.

Залишення заяви без розгляду не позбавляє заявника права звернутися до Комітету, відділення з повторною заявою про порушення.

Розгляд заяви може бути зупинено з власної ініціативи відповідного органу Комітету чи голови територіального відділення, чи за заявою особи, що подала заяву, до завершення розгляду органом Комітету, судом пов`язаної з цією заявою іншої справи або до вирішення органом Комітету чи іншим державним органом пов`язаного з нею іншого питання. Про зупинення розгляду заяви та його поновлення приймається розпорядження. Повідомлення про зупинення розгляду заяви та його поновлення надсилається заявнику протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного розпорядження.

Отже, Комітет (у даному випадку державний уповноважений Комітету) наділений правом з власної ініціативи зупинити розгляд заяви до вирішення органом Комітету чи іншим державним органом пов`язаного з нею іншого питання.

За приписами підпункту «в» пункту 2 частини 2 статті 22 Закону №2210-ІІІ концентрацією визнається набуття одним або декількома суб`єктами господарювання прямого або опосередкованого контролю над цілим або частинами одного або декількох інших суб`єктів господарювання чи іншими активами, зокрема, шляхом безпосереднього або опосередкованого придбання, набуття у власність в інший спосіб чи одержання в управління часток (акцій, паїв), що забезпечує можливість чинити вирішальний вплив, у тому числі досягнення чи перевищення 25 або 50 відсотків голосів у вищому органі управління відповідного суб`єкта господарювання.

Згідно із статтею 23 Закону №2210-ІІІ учасниками концентрації визнаються, зокрема, суб`єкти господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) яких набуваються у власність, одержуються в управління (користування), оренду, лізинг, концесію або мають набутися, та їх покупці (одержувачі), набувачі; фізичні та юридичні особи, пов`язані з учасниками концентрації, зазначеними в абзацах другому - п`ятому цієї статті, відносинами контролю, що дає підстави визнати відповідну групу осіб згідно із статтею 1 цього Закону єдиним суб`єктом господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №2210-ІІІ концентрація може бути здійснена лише за умови попереднього одержання дозволу Антимонопольного комітету України чи адміністративної колегії Антимонопольного комітету України в усіх випадках, передбачених частиною другою статті 22 цього Закону, якщо: 1) сукупні вартісні показники усіх учасників концентрації, з урахуванням відносин контролю, у тому числі за кордоном, перевищують суму, еквівалентну 30 мільйонам євро, і при цьому вартісні показники в Україні не менш як у двох учасників концентрації, з урахуванням відносин контролю, перевищують суму, еквівалентну 4 мільйонам євро, у кожного; або 2) вартісні показники в Україні хоча б одного учасника концентрації, з урахуванням відносин контролю, перевищують суму, еквівалентну 8 мільйонам євро, і при цьому обсяг реалізації товарів хоча б одного іншого учасника концентрації, з урахуванням відносин контролю, у тому числі за кордоном, перевищує суму, еквівалентну 150 мільйонам євро.

Отже, для встановлення наявності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією третьою особою Комітету була необхідна інформація про всіх учасників концентрації, у тому числі набувача контролю з урахуванням його відносин контролю та проведення необхідного дослідження. Враховуючи спільний предмет дослідження - встановлення наявності або відсутності ознак порушення третьою особою законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією та заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 - здійснення дій третьою особою у вигляді концентрації без отримання відповідного дозволу органів Комітету у разі коли наявність такого дозволу необхідна, зазначене і стало підставою для зупинення розгляду заяви позивача, оскільки результати дослідження матимуть вплив на результати розгляду заяви позивача.

Таким чином, державний уповноважений Комітету розпорядженням «Про зупинення розгляду заяви» №09/142-р від 31.07.2023 зупинив розгляд заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 до завершення дослідження Комітетом №13-09/238 від 23.05.2023 перевірки дотримання законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією третьою особою (здійснення концентрацій без отримання відповідних дозволів органів Комітету, у разі якщо наявність таких дозволів необхідна) в межах своїх дискреційних повноважень.

За статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу (пункт 75 постанови від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).

Визначення поняття «дискреційне повноваження», то слід зазначити, що пункт 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» містить визначення поняття «дискреційні повноваження», і хоча названий Закон безпосередньо не поширює свою дію на відносини, пов`язані із захистом економічної конкуренції, водночас дає загальне розуміння такого поняття, яке полягає у тому, що дискреційне повноваження - це повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Зміст принципу належного врядування розкритий у багатьох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України».

У Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, наведено визначення поняття «дискреційні повноваження». Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Верховний Суд виходить з того, що дискреція (адміністративний/процесуальний розсуд) є юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби особи правозастосовної діяльності органів влади та будучи видом повноваження органу, надає останньому певний простір, оскільки, він може здійснювати вибір між декількома допустимими під кутом зору закону (права) рішеннями. Він може діяти або не діяти, а коли він діє, то обирає один або декілька з можливих варіантів дій.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зв`язаність дискреції органу законом (правом) робить можливим здійснення судами перевірки рішень (дій), прийнятих органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Вимога законності також передбачає, що жодна особа не може бути покарана, якщо вона не порушила закону, а також невідворотність покарання за його порушення.

Верховенство права передбачає законність, основану на визнанні найвищої цінності людини, її убезпеченні від свавілля владних інституцій та їх посадових осіб.

Судова практика ЄСПЛ щодо статті 6 (1) Конвенції (з питань необхідного обсягу судового контролю) встановлює загальну рамку, в межах якої дискреційна влада може здійснюватися і юридично контролюватися. Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи, Венеційської комісії хоч формально і не мають обов`язкового характеру, однак вони є дуже важливими для національної практики, зокрема, для надання змістовного тлумачення.

У практиці ЄСПЛ вироблено низку принципів і тестів, які дають судам орієнтири під час судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень органами.

Дискреція зазвичай не є абсолютним повноваженням (правом). Обов`язковою умовою для її застосування є зв`язаність дискреції нормативними актами, що, як наслідок, виключає існування «вільного розсуду» або розсуду за межами закону (права). Орган влади має (= зобов`язаний) здійснювати свою дискрецію відповідно до мети і наданих повноважень та дотримуватися меж дискреції, передбачених законом. Якщо орган влади не виконує цих юридичних зобов`язань, він діє «з помилковим застосуванням дискреції» і, отже, протиправно.

Отже, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) Комітету поза межами перевірки за критеріями, визначеними у статті 19 Конституції України та статті 59 Закону №2210-ІІІ. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.03.2024 у справі №910/2248/23.

За таких обставин, Комітет в межах своїх дискреційних повноважень зупинив розгляд заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 до завершення дослідження Комітетом перевірки дотримання законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією третьою особою.

Слід зазначити, що позивач розпорядження №09/142-р від 31.07.2023 державного уповноваженого Комітету «Про зупинення розгляду заяви» у встановленому статтею 60 Закону №2210-ІІІ порядку та строки не оскаржив.

У процесі розгляду справи №910/19692/23 учасники справи повідомили про те, що розгляд заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 поновлено та приєднано її до справи №128-26.13/135-23. Однак, предметом спору у справі №910/19692/23 є визнання бездіяльності Комітету, яка полягає у неприйняті у встановлений строк рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи або про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви позивача, протиправною та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 25.05.2023 №29/05-01 (вх. №8-01/131-АМ від 01.06.2023), та зобов`язання прийняти рішення про початок розгляду справи або про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви, а тому питання, що стосуються справи №128-26.13/135-23 не входить до предмету доказування.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Комітет наділений повноваженням зупинення розгляду заяви лише після відкриття справи, оскільки пунктом 19 Правил розгляду справ визначено дискреційне повноваження Комітету про можливість зупинення розгляду заяв до вирішення органом Комітету пов`язаного з нею іншого питання, яким у даному випадку є дослідження №13-09/238 від 23.05.2023 щодо перевірки дотримання законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентрацією третьою особою (здійснення концентрацій без отримання відповідних дозволів органів Комітету, у разі якщо наявність таких дозволів необхідна).

Водночас слід зазначити, що вимоги позивача, які містять альтернативу не є належним способом захисту порушеного права позивача за захистом якого він звернувся до суду із даним позовом. При цьому позивачем не доведено суду, яке його право порушено у зв`язку із зупиненням органом Комітету розгляду заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 за розпорядженням державного уповноваженого Комітету №09/142-р від 31.07.2023, яке позивач у встановленому законодавством порядку не оскаржив, та буде захищено шляхом наведеної ним альтернативи прийняття Комітетом рішення про відмову у розгляді справи за результатами розгляду заяви позивача.

Разом з тим, зупинення органом Комітету розгляду заяви позивача від 25.05.2023 №29/05-01 за розпорядженням державного уповноваженого Комітету №09/142-р від 31.07.2023, яке позивач у встановленому законодавством порядку не оскаржив, унеможливлює під час процесуальної дії - зупинення, вчинення Комітетом дії стосовно прийняття розпорядження про початок/відмову розгляду справи за поданою позивачем до АМК заяви від 25.05.2023 №29/05-01.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції у даній постанові надано вичерпні відповіді на доводи сторін, із застосування норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги Антимонопольного комітету України та Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 підлягають задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Згідно частини 14 статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати - судовий збір за подання позову та подання апеляційних скарг покладаються на позивача відповідно до положень статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Антимонопольного комітету України та Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 у справі №910/19692/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Газтек» (вул. Маршала Рибалка, буд. 11, м. Київ, 04116, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 31815603) на користь Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (вул. Богдана Хмельницького, буд. 26, офіс 505, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00153117) 6 442,00 грн (шість тисяч чотириста сорок дві гривні) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Газтек» (вул. Маршала Рибалка, буд. 11, м. Київ, 04116, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 31815603) на користь Антимонопольного комітету України (вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, м. Київ, 03035, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00032767) 8 052,00 грн (вісім тисяч п`ятдесят дві гривні) судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/19692/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України. Повна постанова складена та підписана суддями 16.04.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова