ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2025 Справа № 914/2315/24

За позовом: Приватного підприємства «Індустріальний парк «Жидачів», м. Львів,

до відповідача: Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті», Турецька Республіка, що діє в Україні через Представництво «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті», м. Львів,

про: стягнення 1 300 000,00 грн неустойки за прострочення терміну повернення об`єкта оренди

Суддя Березяк Н.Є.

За участю секретаря судового засідання Р.Р. Волошин

Представники учасників справи:

від позивача: Цукорник С.Г. - представник;

від відповідача: Вовчак Р.Я. - представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного підприємства «Індустріальний парк «Жидачів» до Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті», що діє в Україні через Представництво «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» про стягнення 1 300 000,00 грн неустойки за прострочення терміну повернення об`єкта оренди.

Ухвалою суду від 24.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою суду від 23.01.2025 закрито підготовче провадження у справі № 914/2315/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.02.2025. В подальшому розгляд справи відкладено на 20.03.2025.

В судовому засіданні представник позивача, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги обґрунтовано простроченням виконання відповідачем обов`язку щодо повернення майна (19 місяців) у зв`язку з чим орендарю нараховано неустойку у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення у сумі 1 300 000,00 грн на підставі частини 2 статі 785 Цивільного кодексу України.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, вказавши зокрема на те, що об`єкт оренди не використовувався відповідачем як мінімум з 29.04.2021 та зазначив, що не орендар не ухилявся від повернення орендованого майна. Як стверджує відповідач, таке було звільнено від майна Орендаря ще у 2022 році. Відповідач зазначив, що також і не ухилявся від підписання Акту приймання передачі такий було направлено Орендодавцю з підписом Орендаря ще у 2022 році. На думку відповідача, Орендодавець використовував не підписання ним акту приймання передачі як спосіб тиску на Орендаря та з метою неспівмірного та безпідставного збагачення. Причиною непідписання акту приймання передачі стала відмова Орендаря в проведенні ремонту колії, оскільки така, як зазначає відповідач, була в стані не гіршому ніж на дату прийняття об`єкту в оренду (з врахуванням нормального зносу). Відповідач зазначає, що вклав в ремонт колії більше 1.000.000,00 грн, у зв`язку з введенням його в оману Орендодавцем щодо стану колії при підписанні договору оренди.

В судовому засіданні 03.04.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2021 між ПП «Індустріальний парк «Жидачів» (орендодавець) та представництвом «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті (орендар) укладено договір оренди № 07/05/2021/01 (надалі - договір), предметом якого є передача у тимчасове платне користування об`єкта оренди: майнового комплексу з виробничим майданчиком площею 1,82 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки площею 27 300 м2 (п.1.1. договору).

Сторонами у п.5.1. - 5.3. договору визначено, що розмір орендної плати за місяць становить 150 000, 00 грн. Орендна плата сплачується шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою в касу підприємства щомісячно, до 05 числа місяця, в якому здійснюється оренда. Орендна плата не залежить від наслідків господарської діяльності орендаря і має вноситись в порядку і строки визначені в пп. 5.1.-5.3. договору.

Відповідно до п. 10.3., 10.4. договору орендар має право розірвати цей договір достроково в односторонньому порядку за умови письмового попередження орендодавця про дострокове розірвання за 6 (шість) місяців до такого розірвання.

Згодом додатковою угодою №2 від 29.04.2022 сторони погодили викласти п.5.1 Договору оренди в іншій редакції, визначили , що розмір орендної плати на період з 01.05.2022 року до однієї з подій, яка настане раніше : до дати закінчення військового стану в Україні або відновлення роботи/діяльності орендаря , орендна плата за обєкт оренди становить 65000 грн.

Листом від 30.06.2022 орендар повідомив орендодавця про неможливість здійснення оплати згідно вищевказаного договору, а також зазначив про необхідність розірвання договору оренди №07/05/2021-01 від 07.05.2021 та долучив проект угоди про розірвання.

Сторонами підписано додаткову угоду № 1 від 12.01.2023 про розірвання договору оренди №07/05/2021-01 від 07.05.2021, відповідно до якої сторони дійшли згоди припинити дію договору оренди №07/05/2021-01 від 07.05.2021 з дати підписання вказаної угоди. Сторони узгодили, що після припинення дії договору, орендар зобов`язаний повернути орендодавцю об`єкт оренди у строк, що не перевищує 10 (десяти) календарних днів з дня підписання цієї угоди, шляхом підписання акту прийому-передачі (п.2 додаткової угоди).

28.02.2024 Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/3056/23, позов Приватного підприємства «ІНДУСТРІАЛЬНИЙ ПАРК «ЖИДАЧІВ» задоволено частково: стягнуто з Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» (Турецька Республіка), що діє в Україні через Представництво «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» на користь Приватного підприємства «Індустріальний парк «Жидачів» 390 000,00 грн заборгованості з орендної плати, 96 698,63 грн пені за прострочення сплати орендної плати, 9 740,61 грн інфляційних втрат, 9 135,62 грн 3 % річних, 585 000, 00 грн неустойки за прострочення терміну повернення об`єкта оренди та 27 817, 62 грн судового збору. Зобов`язано Акціонерне товариство «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті (Турецька Республіка), що діє в Україні через Представництво «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» згідно акту прийому-передачі повернути Приватному підприємству «Індустріальний парк «Жидачів» об`єкт оренди за договором оренди №07/05/2021/01 від 07.05.2021 року: майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Жидачів, вулиця Галицького Данила, будинок 86, до якого входять: - частина нежитлової будівлі, літера А-1 площею 379 м кв; - виробничий майданчик з твердим покриттям загальною площею 1,82 га; - під`їзна залізнична колія з естакадою (99 м) із металевим трапом загальною протяжністю 1 185,1 м; - бетонне покриття з плит площею 4734,54 кв.м; - огорожа (металева сітка) довжиною 56 м/п; - ворота металеві шириною 6 м у кількості 2 (дві) штуки; - комплектна трансформаторна підстанція (КТП-250 кВА 10/0,4); - альтанка дерев`яна на бетонній основі; - 4 щогли залізобетонні; - 2 опори.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.05.2024 рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2024 в справі № 914/3056/23 в частині відмови у стягненні 585 000,00 грн неустойки за прострочення терміну повернення об`єкта оренди змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2024 в справі № 914/3056/23 залишено без змін.

17.06.2024 на виконання Рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2024 у справі № 914/3056/23 видано накази.

19.07.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пицем Андрієм Андрійовичем відкрито виконавче провадження №75587480 щодо зобов`язання Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті Турецька Республіка), що діє в Україні через Представництво «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» згідно акту прийому-передачі повернути Приватному підприємству «Індустріальний парк «Жидачів» об`єкт оренди.

15.08.2024 складено Акт приватного виконавця по ВП 75587480 про невиконання рішення суду у термін наданий для добровільного виконання.

23.08.2024 складено Акт приватного виконавця по ВП 75587480 за участю представників стягувача та боржника про виконання рішення суду в частині передачі /повернення/ об`єкта оренди згідно резолютивної частини рішення.

Разом з цим стягувачем внесено в акт застереження що, під`їзна залізнична колія з естакадою (99 м) із металевим трапом загальною протяжністю 1 185,1м повернута у пошкодженому стані, не придатному до експлуатації за цільовим призначенням, її стан не відповідає стану, який існував на момент передачі майна в користування Орендаря.

23.08.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пицем Андрієм Андрійовичем закінчено виконавче провадження №75587480 про зобов`язання Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті Турецька Республіка), що діє в Україні через Представництво «ОнурТааххутТашимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» згідно акту прийому-передачі повернути Приватному підприємству «Індустріальний парк «Жидачів» об`єкт оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, Орендодар мав повернути об`єкт оренди не пізніше 23.01.2023, а повернув 23.08.2024, тобто після спливу 19 місяців.

Таким чином, Орендодавцем за період прострочення виконання обов`язку (щодо повернення майна) та, з врахуванням стягнутої суми неустойки за 9 (девять) місяців відповідно до Рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2024 у справі №914/3056/23, Орендарю нараховано неустойку у розмірі 1 300 000,00 (один мільйон триста тисяч) гривень за наступні 10 (десять) місяців прострочення, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду з матеріально правовою вимогою про стягнення неустойки.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 509 ЦК України,- зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу , надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ст. 631 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, мід сторонами було укладено договір оренди.

Факт припинення дії договору оренди шляхом його розірвання 12.01.2023 був встановлений рішенням Господарського суду Львівської області від 28.02.2024 у справі № 914/3056/23, що набрало законної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. За таких обставин орендна плата може нараховуватися орендодавцем і після закінчення строку дії договору оренди за фактичне користування майном. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 по справі № 924/195/16 та від 11.05.2018 по справі № 926/2119/17.

Отже, зважаючи на те, що майно відповідачем було повернуте орендодавцю лише 23.08.2024 під час примусового виконання судового рішення, тобто майже через 19 місяців після припинення дії договору оренди, то у відповідача існує обов`язок сплатити позивачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування майном за заявлений позивачем період, а саме: 1 300 000,00 гривень за 10 (десять) місяців прострочення з врахуванням стягнутої суми неустойки за 9 (девять) місяців відповідно до Рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2024 у справі №914/3056/23.

Згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», застосовуючи приписи статті 785 Цивільного кодексу України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

У розумінні загальних та спеціальних норм права санкція (неустойка), яка передбачена ст. 785 ЦК України, є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. Така неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки, як орендаря за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 по справі № 904/3315/18.

Отже, перевіривши наданий до позову розрахунок неустойки за час фактичного користування орендованим майном за період з жовтня 2023 по серпень 2024, судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню неустойка в сумі 1300000,00 грн, тобто у заявленому позивачем розмірі.

Що стосується доводів відповідача , про те, що листами від 03.08.2023, від 22.08.2023 , від 04.10.2024 він звертався до орендодавця про повернення обєкта оренди, то зазначені обставини відображені в рішенні суду, що набрало законної сили. Саме ці обставини та те, що позивач звернувся з позовом про повернення олбєкта оренди по спливу 9 місяців стали підставою зменшення розміру неустойки на 50% під час розгляду справи №914/3056/23.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, не дивлячись на наявність судового спору з вимогою повернути обєкт оренди, відповідач лише в серпні 2024 року на виконання судового рішення повернув обєкт оренди в ході виконавчого провадження.

Посилання відповідача про те, що в травні 2024 він намагався повернути обєкт оренди не підтверджені належними і допустимими доказами, оскільки Акт приймання-передачі обєкта оренди від 29.05.2024 за підписом Орендаря був скерований на адресу Орендодавця лише в серпні 2024 року. Інших належних і допустимих доказів в період з дня прийняття рішення суду у справі № 914/3056/23 і до його фактичного виконання приватним виконавцем матеріали справи не містять.

У зв`язку з викладеним, враховуючи наведені положення норм чинного законодавства України, беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами не спростовані відповідачем.

Щодо стягнення 33 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з приписами ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача ПП «Індустріальний парк «Жидачів» представляв адвокат Цукорник Світлана Генадійївна.

Як зазначено в ст. 221 Господарського процесуального кодексу України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ст. 126 ГПК України).

Відшкодування витрат позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До правової (правничої) допомоги належать надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ст. 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Судом встановлено, що на підтвердження факту надання правничої допомоги та понесення витрат відповідачем на професійну правову допомогу адвоката в сумі 33 000,00 грн представником позивача надано

Договір про надання правової допомоги №09/10/23 від 09.10.2023; Акт приймання-передачі наданих послуг від 17.03.2025; платіжну інструкцію 251 від 17.03.2025; Ордер на надання правничої (правової) допомоги ВС №1233973 від 09.10.2023 та Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Цукорник С.Г. №1454 від 17.12.2008

Пукнтом 5.2. Договору визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і затверджується Актом приймання-передачі наданих послгу правової допомоги.

Відповідно до умов Договору про надання правової допомоги Адвокатом, що підтверджується Актом приймання-передачі наданих послуг, для позивача надано правничу допомогу на загальну вартість 33 000,00 грн, яка включає:

- збір доказів, які підтверджують позовні вимоги Клієнта, підготовка та подання до Господарського суду Львівської області позовної заяви про стягнення неустойки. Вартість послуги 15 000,00 грн.

- представництво інтересів Клієнта на судових засіданнях призначених Господарським судом Львівської області у справі 914/2315/24. Вартість послуги 10 000,00 грн.

- підготовка додаткових письмових пояснень у справі № 914/2315/24. Вартість послуги 4500,00 грн.

- підготовка адвокатського запиту від 22.01.2025 року, клопотання про долучення доказів. Вартість послуги 2000,00 грн. - підготовка клопотання про стягнення судових витрат. Вартість послуги 1500,00 грн.

Також, 17 березня 2025 року ПП «ІНДУСТРІАЛЬНИЙ ПАРК «ЖИДАЧІВ» оплачено адвокату 33 000,00 грн витрат на правничу допомогу, що підтверджується платіжною інструкцією №251 від 17.03.2025 року.

Відповідач стосовно відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу заперечив в поданій (вх.№7165/25 від 20.03.2025) про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якій просить суд відмовити ПП «Індустріальний парк «Жидачів» у задоволенні заяви про розподіл судових витрат; у випадку, якщо суд прийме рішення про задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат, просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач вважає, що розмір судових витрат позивача є значно завищеним.

Як стверджує відповідач, представник позивача адвокат Цукорник Світлана Геннадіївна вже надавала позивачу правничу допомогу у справі 914/3056/23, де однією з позовних вимог у якій було стягнення неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України за період з 23.01.2023 року по 22.10.2023 року.

Отже, правова позиція вже була визначеною, написання позову не вимагало значної юридичної і технічної роботи. Позивач фактично здійснив математичні розрахунки щодо розміру неустойки до моменту підписання акта приймання-передачі.

Крім цього, до акту наданих послуг включено й вартість підготовки заяви про розподіл судових витрат. Заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню (такий висновок щодо застосування статей 123, 126 Господарського процесуального кодексу України викладено у постанові Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22).

Отже, на думку відповдіача, заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу, є явно завищеним та не відповідає критеріям співмірності й складності предмета спору, а тому відповідач просить суд зменшити такі витрати.

Як вказує Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.01.2023 у справі № 908/2702/21 вказав, що здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Суд звертає увагу, що кваліфікація правовідносин у справі не є складною та по обсягу доказів не є загромадженою, а тривалий розгляд справи зумовлений в основному процесуальними клопотаннями та поведінкою сторін, інколи технічними причинами неможливості проведення судових засідань через повітряні тривоги чи відсутність електроенергії.

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічні правила застосовуються до визначення витрат на проведення експертизи та залучення експерта (постанови Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі № 520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі № 521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі № 826/13244/16).

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17 акцентує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про недоцільність покладення на відповідача за первіним позовом всієї суми заявлених позивачем витрат, понесених на професійну правничу допомогу. Розумним, співмірним і справедливим є відшкодування позивачу понесених позивачем судових витрат у розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 19 500,00 грн, в межах суми сплаченого судового збору.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» (Турецька Республіка), що діє в Україні через Представництво «Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті» (79037 місто Львів, вулиця Богдана Хмельницького, 212, корпус 2, ідентифікаційний код юридичної особи 26579227) на користь Приватного підприємства «Індустріальний парк «Жидачів» (79053, Львівська область, місто Львів, вулиця Володимира Великого, будинок 16, ідентифікаційний код юридичної особи 35227915) 1 300 000,00 грн неустойки за прострочення терміну повернення об`єкта оренди, 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 19 500,00 грн судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08.04.2025

Суддя Березяк Н.Є.