ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. Справа№ 920/1099/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Гончарова С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість»

на рішення Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 (повний текст складено і підписано 03.01.2025)

у справі № 920/1099/24 (суддя - Є.А. Жерьобкіна)

за позовом Сумської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість»

про стягнення 185 074,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 185 074,42 грн., як плати за користування земельною ділянкою, на якій перебуває належний відповідачу об`єкт нерухомого майна. Вказана плата нарахована за період з 05.08.2022 по 31.07.2024.

Заявлений позов обґрунтований тим, що відповідач у період із 05.08.2022 по 31.07.2024 користувався земельною ділянкою площею 6300 га, кадастровий номер :05:003:0002 не оформлюючи права користування цією земельною ділянкою і не сплачуючи коштів за таке користування, внаслідок чого відповідач безпідставно зберіг кошти за рахунок міськради, як власника земельної ділянки, у розмірі орендної плати, що підлягають стягненню на користь позивача згідно з положеннями статей 1212-1214 ЦК України.

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- з попереднім власником нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці - ТОВ «Бісабі Україна» було укладено договір оренди земельної ділянки від 17.08.2017, який, відповідно до витягу з Державного реєстру прав № 323352893, зареєстровано 13.09.2017, проте, з огляду на те, що припинення дії такого договору зареєстровано в Державному реєстрі прав 15.02.2023, у період до 15.02.2023 орендарем спірної земельної ділянки було ТОВ «Бісабі Україна», а відтак стягнення з відповідача плати за вказаний період є безпідставним;

- позивач просить стягнути кошти у вигляді орендної плати в рахунок доходу місцевого бюджету за кодом 18010600, але в матеріалах позову відсутні реквізити для зарахування орендної плати з юридичної особи за відповідний період, у зв`язку з чим, відповідач просив суд витребувати реквізити рахунку з кодом бюджетної класифікації 18010600 для зарахування орендна плати з юридичних осіб;

- позивачу необхідно уточнити нормативно-грошову оцінку за 2022 та 2023 роки. Враховуючи відсутність нормативної грошової оцінки, відповідач просив призначити у справі експертизу з питань землеустрою, перед якою поставити питання, згідно переліку;

- позивачем до періоду нарахування безпідставно включено період з 01.03.2022 до 31.12.2022, оскільки за змістом положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України та перебувають у власності або користування, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, згідно якого у м.Суми Сумської міської територіальної громади велися можливі бойові дії, а тому у 2022 році період нарахування несплаченої орендної плати треба брати тільки з 01.01.2022 по 28.02.2022;

У відповіді на відзив позивач зазначив, що:

- посилання відповідача на те, що до 15.02.2023 земельна ділянка з кадастровим номером :05:003:0002 перебувала в оренді ТОВ «Бісабі Україна» є безпідставними, оскільки такий договір оренди припинив свою дію 27.07.2022 у зв`язку із закінченням строку його дії. При цьому відповідач плутає строк дії договору і дату внесення відомостей до Державного реєстру речових прав, помилково вважаючи 15.02.2023 саме датою закінчення дії договору оренди;

- розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2022 та 2023 розраховувався з урахуванням коефіцієнтів індексації 1,15 за 2022 рік та 1,051 за 2023 рік, визначеного уповноваженим органом (лист Держгеокадастру від 12.01.2024);

- відповідач не уклав договір оренди земельної ділянки та взагалі не обліковується як платник орендної плати/земельного податку, що свідчить про те, що він має сплатити саме безпідставно збережені у нього коштів, які він вже мав сплатити за користування земельною ділянкою на якій розташоване його нерухоме майно, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, що є кондикційним зобов`язанням, а відтак положення п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ ПК України до даних правовідносин застосовані бути не можуть.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 у справі № 920/1099/24 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 184 940,93 грн. боргу, 3 028,00 грн. витрат зі сплати судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки за кадастровим номером :05:003:0002 по вул. Новорічна, 5, м. Суми, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки (позивачу) на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що:

- розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2022 та 2023 роки розраховувався з урахуванням коефіцієнтів індексації 1,15 за 2022 рік та 1,051 за 2023 рік, що визначені згідно листа Держгеокадастру від 12.01.2024;

- договір оренди з ТОВ «Бісабі Україна» укладений до 27.07.2022, про що також внесений запис, згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 323352893;

- підстави для застосування до відповідача положень наказу № 309, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 № 1668/39004, яким затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією та п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, як підставу для звільнення орендаря від сплати орендної плати, відсутні, оскільки відповідач не обліковується як платник орендної плати/земельного податку, про що вказано в листі ГО ДПС у Сумській області № 4018/5/18-28-04-08-06 від 14.05.2024. Вказані відповідачем норми стосуються платників плати за землю, з якими укладений договір оренди на землю, які подавали декларацію та мають право на подання декларації щодо коригування, що водночас не звільняє від плати за землю, а дає право скоригувати платежі в рахунок майбутніх платежів з плати за землю.

Суд першої інстанції здійснивши перерахунок суми за використання частини земельної ділянки, виходячи з площі земельної ділянки, яка вказана позивачем при здійсненні розрахунку, та визнана відповідачем у контррозрахунку - 0,6300 га., з урахуванням коефіцієнтів індексації, та застосування ставки орендної плати, визначеної рішеннями Сумської міської ради, встановив, що сума безпідставно збережених коштів внаслідок користування земельною ділянкою площею 0,6300 га за адресою: м. Суми, вул. Новорічна, 5, без укладення договору оренди з 05.08.2022 до 31.12.2022 становить 56 555,17 грн.,, за 2023 рік (судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначено «за 2022 рік» - примітка суду) - 79 661,19 грн., з 01.01.2024 до 31.07.2024 - 48 724,57 грн. та, з огляду на вказане визнав правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 184 940,93 грн., а в іншій частині позовних вимог відмовив за необґрунтованістю та безпідставністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 та задовольнити позовні вимоги в розмірі контр-розрахунку, наданого відповідачем, а також ; переглянути розмір судових витрат.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції зауваживши та тому, що:

- ані судом першої інстанції, ані позивачем не надано посилання на будь-які нормативно-правові акти України, відповідно до яких можливо розрахувати нормативну оцінку ділянки в 2023 році деіндексуя її з 2024 року, а нормативну оцінку за 2022 рік повторно деіндексуя її з 2023року, яка вже була деіндексована з 2024 року;

- суд першої інстанції невірно розподілив витрати по сплаті судового збору, а саме не врахував, що відповідачем частково визнано позов, а також помилився зазначивши представника Сумської міської ради - Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради розпорядником бюджетних коштів територіальної громади міста Суми При цьому, відповідно до інформації ГУ ДПС у Сумській області (https://sumy.tax.gov.ua/rahunkidlya-splati-platejiv) отримувачем бюджетних платежів, в тому числі податку орендної плати за землю є Головне управління казначейства у Сумській області, а не Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.

До апеляційної скарго відповідачем додано копію Положення про Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, затвердженого рішенням позивача від 03.11.2022 № 3174-МР.

Колегія суддів зазначає що вказаний документа мітиться у вільному доступі в мережі Інтернет, а відтак такий документ не може вважатись додатковим доказом в розумінні положень ГПК України.

Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість» на рішення Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 у справі № 920/1099/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*100=302 800,00 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302 800,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість» на рішення Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 у справі № 920/1099/24, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, витребувано з Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1099/24.

03.02.2025 від Господарського суду Сумської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

04.02.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання, у якому він просить здійснювати розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

20.02.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, які були встановлені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

У період з 26.03.2025 по 28.03.2025 головуючий судді Яценко О.В. перебувала у відпустці.

Станом на 31.03.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Відповідач 05.08.2022 набув право власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення загальною площею 581,1 кв. м., складовими частинами якого є: адмінбудівля, А-2, підвал, п/д; огорожа), розташованого за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Новорічна, будинок 5, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 391121388 від 15.08.2024.

Вказане майно відповідач придбав на підставі укладеного з ТОВ «Бісабі Україна» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.08.202, який посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В.. та зареєстрований в державному реєстрі за № 2794.

Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,6300 га , за кадастровим номером :05:003:0002.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-024 від 03.06.2024, земельна ділянка за кадастровим номером :05:003:0002, розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вулиця Новорічна, 5; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.03 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.10.2024, за Сумською міською радою 13.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :05:003:0002 площею 0,63 га за адресою: м. Суми, вулиця Новорічна, земельна ділянка 5.

Відповідно до інформації Головного управлення ДПС у Сумській області № 4018/5/18.28.04.0806 від 14.05.2024, відповідач не сплачував земельний податок та/або орендну плату, та як платник не обліковується.

Згідно листа Департамента забезпечення ресурсних платежів № 0601-16/731 від 17.05.2024, відповідачу надано розрахунок розміру недоотриманих доходів за користування ним земельною ділянкою за адресою: м. Суми, вул. Новорічна, 5, кадастровий номер :05:003:0002 з порушенням земельного законодавства. Відповідачу запропоновано повідомити про рішення щодо укладення договору про добровільне відшкодування недоотриманих коштів в 10-денний термін з дати отримання листа. Лист отриманий 20.05.2024.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вказав, що відповідач, як власник нерухомого майна на земельній ділянці комунальної власності площею 0,6300 га , за кадастровим номером :05:003:0002, яка розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вулиця Новорічна, 5, використовує вказану земельну ділянку безоплатно та без достатньої правової підстави, що є підставою для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, що за період з 05.08.2022 по 31.07.2024 становить 185 074,42 грн. на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, з підстав, які детально викладені вище.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту глави 15, ст.ст. 120, 125 ЗК України та положень ст. 1212 ЦК України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 04.06.2019 у справі №914/1925/18.

Отже, у спірних правовідносинах виникли кондикційні зобов`язання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 зазначено: «Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12 гс 21, від 9 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, провадження № 12-48 гс 21».

У випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20.

Згідно статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач на період спірних правовідносин не оформив право власності або право постійного землекористування земельною ділянкою, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.14.1.125, 14.1.136, 288.5 ПК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 вказано, що у п. 289.1 ст. 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка у свою чергу є основою для розрахунку орендної плати за землю.

У постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:003:0002 сформована та у розумінні ст. 79-1 ЗК України є об`єктом цивільних прав.

У вказаній постанові Верховний Суд з огляду на положення законодавства та численні правові висновки Верховного Суду дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплатити за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Матеріалами справи підтверджено, що на земельній ділянці, кадастровий номер :05:003:0002, яка розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вулиця Новорічна, 5, розміщені об`єкти нерухомості, які на праві власності належать відповідачу, проте останнім у визначеному законодавством порядку не оформлено право користування такою земельною ділянкою.

Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18 неодноразово зазначав, що при розгляді справ про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої плати підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Згідно зі ст. 79 ЗК України земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Як встановлено вище, спірна земельна ділянка, як об`єкт цивільних прав, сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі, а відтак стягненню з відповідача, підлягають кошти саме у вигляді недоотриманої орендної плати, починаючи з дати набуття такої земельної ділянки у власність.

Щодо розміру плати за користування земельною ділянкою слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною.

Згідно зі ст. 284 ПК України органи самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Як вбачається з доданого до матеріалів справи розрахунку, розмір орендної плати за використання відповідачем земельної ділянки за період з 05.08.2022 до 31.07.2024, становить 185 074,42 грн. (з 05.08.2022 до 31.12.2022 - 56 555,17 грн., за 2023 рік - 79 661,19 грн., з 01.01.2024 до 31.07.2024 - 48 858,06 грн.

Зазначений розмір орендної плати розрахований шляхом застосування орендної ставки до нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :05:003:0002 за 2022, 2023, 2024 роки, щодо яких заявлене стягнення, наступна:

- за 2022 рік становить 4 618 039,76 грн, враховуючи ст. 289 Податкового кодексу України, п. 9 підрозділу 6 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, індекс споживчих цін, що використовуються для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2022 рік, для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь) - 1,15.

- за 2023 рік становить 5 310 745,73 грн., враховуючи ст. 289 Податкового кодексу України, п. 9 підрозділу 6 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, індекс споживчих цін, що використовуються для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2023 рік, для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь) - 1,051.

- за 2024 рік становить 5 581 593,76 грн. за даними витягу № НВ-024 із технічної документації із нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 15.05.2024.

Позивач зазначив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2022 та 2023 роки, розраховується з урахуванням коефіцієнтів індексації 1,15 за 2022 рік та 1,051 за 2023 рік, що визначений уповноваженим органом - Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, враховуючи ст. 289 Податкового кодексу України, згідно інформації про індексацію нормативної грошової оцінки від 12.01.2024.

При здійсненні розрахунку розміру безпідставно збережених коштів, застосовані ставки орендної плати, встановлені 02.03 для будівництв і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, рішеннями Сумської міської ради від 24.06.2020 № 7000-МР «Про встановлення плати за землю» (3%), від 30.06.2021 № 1231-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 24 червня 2020 року № 7000-МР «Про встановлення плати за землю» (зі змінами)» (1,5%), від 14.07.022 № 3025-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 24 червня 2020 року № 7000-МР «Про встановлення плати за землю» (зі змінами)» (1,5%)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 зазначила, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Вказаним спростовуються посилання відповідача на те, що позивачу необхідно уточнити нормативно-грошову оцінку за 2022 та 2023 роки.

Відповідач заперечуючи проти позову, серед іншого, посилається на те, що у період до 15.02.2023 орендарем спірної земельної ділянки було ТОВ «Бісабі Україна», а відтак стягнення з відповідача плати за вказаний період є безпідставним Позивач зазначає, що договір оренди земельної ділянки від 17.08.2017, укладений з попереднім власником нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці - ТОВ «Бісабі Україна» відповідно до витягу з Державного реєстру прав № 323352893, зареєстровано 13.09.2017 та припинення дії якого зареєстровано в Державному реєстрі прав 15.02.2023.

Колегія суддів вважає вказані посилання помилковими, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції за умовами договору оренди земельної ділянки від 17.08.2017, договір укладений до 27.07.2022, про що також внесений запис, згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 323352893.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу на наступному.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається.

Приписами статті 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип «єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди», який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Згідно з висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, згідно з принципом «єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди» (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. У пункті 49 цієї ж постанови зазначено, що ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до приписів ч. 3ст. 7 Закону України «Про оренду землі» у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта на праві оренди, до набувача такого об`єкта одночасно переходить право оренди земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) зазначеного об`єкта, розміщеного на земельній ділянці, крім випадків, визначених частиною четвертою цією статті, а також з урахуванням вимог частини шістнадцятої статті 120 Земельного кодексу України. Волевиявлення орендодавця, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди із зазначенням нового орендаря земельної ділянки не вимагаються.

Тобто особа, яка набула право власності на нерухоме майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно. Ця правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 915/672/17, від 17.04.2018 у справі № 922/2883/17, від 30.05.2018 у справі № 908/1990/17, від 05.06.2018 у справі № 920/717/17, від 20.06.2018 у справі № 913/661/17, від 27.06.2018 у справі № 921/613/17-г/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 04.10.2018 у справі № 904/326/18, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19.

Подібна правова позиція, що у розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває право оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні, викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/3655/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 07.11.2018 у справі №910/20774/17, від 29.11.2018 у справі № 915/1416/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 27.02.2019 у справі №913/661/17 від 06.03.2019 у справі №914/2687/17, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19.

Ураховуючи викладене, після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 920/675/17, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 18.02.2020 у справі № 907/132/19.

Верховний Суд у справі № 910/20774/17 зазначив, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі.

Отже, правовим наслідком набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,6300 га , за кадастровим номером :05:003:0002, яка розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вулиця Новорічна, 5, є те, що саме відповідач набув статусу орендаря за укладеними щодо такої земельної ділянки договорами оренди.

Водночас враховуючи те, що право владності на відповідне майно позивач набув 05.08.2022, в той час як договір оренди щодо такої земельної ділянки припинив свою дію 27.07.2022, факт наявності такого договору не впливає на вирішення спору сторін по суті.

Також відповідач вважає, позивачем до періоду нарахування безпідставно включено період з 01.03.2022 до 31.12.2022, оскільки за змістом положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України та перебувають у власності або користування, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, згідно якого у м.Суми Сумської міської територіальної громади велися можливі бойові дії, а тому у 2022 році період нарахування несплаченої орендної плати треба брати тільки з 01.01.2022 по 28.02.2022, що колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

Пунктом 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Згідно з підпунктом 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023, який набрав законної сили 06.05.2023) за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Колегія суддів не погоджується як з наведеною вище правовою позицією апелянта щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень пп. 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, оскільки предметом цього позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України в розмірі орендної плати.

При цьому, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України у вказаній редакції).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 ПК України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.

З урахуванням системного аналізу змісту ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.

Враховуючи викладене, положення п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ ПК України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, суд першої інстанції цілком вірно, здійснивши перерахунок суми за використання частини земельної ділянки, виходячи з площі земельної ділянки, яка вказана позивачем при здійсненні розрахунку, та визнана відповідачем у контррозрахунку - 0,6300 га., з урахуванням коефіцієнтів індексації, та застосування ставки орендної плати, визначеної рішеннями Сумської міської ради, встановив, що сума безпідставно збережених коштів внаслідок користування земельною ділянкою площею 0,6300 га за адресою: м. Суми, вул. Новорічна, 5, без укладення договору оренди з 05.08.2022 до 31.12.2022 становить 56 555,17 грн.,, за 2023 рік (судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначено «за 2022 рік» - примітка суду) - 79 661,19 грн., з 01.01.2024 до 31.07.2024 - 48 724,57 грн. та, з огляду на вказане визнав правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 184 940,93 грн., а в іншій частині позовних вимог відмовив за необґрунтованістю та безпідставністю. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

При цьому колегія суддів вважає помилковим твердження відповідача про те, що ним частково було визнано позов.

Так, за змістом ч. 1 ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Колегія суддів зазначає про те, що наведення відповідачем у додаткових поясненнях у справі контрозрахунку позовних вимог та зазначення про те, що він готовий сплатити кошти на рахунок державного бюджету не може вважатися визнанням позовних вимог, так як, по-перше, відповідач не зазначив що він визнає позов, а, по-друге, позов заявлено про стягнення коштів не до Державного бюджету України, а на користь позивача.

З огляду на вказане твердження відповідача про невірний розподіл судом першої інстанції судових витрат не знайшли свого підтвердження.

З вказаного приводу колегія суддів зазначає і про те, що чинним процесуальним законодавством не встановлено заборону сплати судового збору особою, яка не є позивачем у справі.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 у справі № 920/1099/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Нерухомість» на рішення Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 у справі № 920/1099/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 25.12.2024 у справі № 920/1099/24 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 31.03.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.О. Хрипун

С.А. Гончаров