ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року Справа № 915/1321/24

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Макарової Марини Вікторівни, АДРЕСА_1

електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївський авіаремонтний завод "НАРП"

електронна пошта:

про: стягнення 27 046,14 грн.

Фізична особа-підприємець Макарова Марина Вікторівна звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 17.10.2024 (вх.№12993/24 від 25.10.2024) в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївський авіаремонтний завод "НАРП" грошові кошти в сумі 27 046,14 грн. з яких: 20 396,96 грн. - інфляційні втрати, 6 649,18 грн. - 3% річних.

Також, просить суд стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами. Встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копію ухвали було надіслано позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети. Документ доставлено до електронного кабінету позивача 31.10.2024 о 20:20, до електронного кабінету відповідача 31.10.2024 о 20:20, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними довідками. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2024 у справі № 915/1321/24 позивач та відповідач отримали 01.11.2024.

На адресу Господарського суду Миколаївської області відповідачем подано відзив на позовну заяву № 3251/ю від 08/11.2024 (вх. № 14086/24) в якому просить суд позовну заяву фізичної особи-підпрємця Макарової Марини Вікторівни відхилити у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень відповідач зазначає наступне.

З урахуванням раніше прийнятих Господарським судом Миколаївської області рішень по справі № 915/330/22 та № 915/198/24 позивач намагається додатково стягнути з підприємства відповідача, окрім суми основного боргу в розмір 338 000, 00 грн., суму інфляційних втрат у загальному розмірі 97 812, 59 грн. Окрім інфляційних втрат позивач намагається стягнути 3 % річних у загальному розмірі 25 925, 20 грн. Вказані суми інфляційних втрат та 3 % річних для ТОВ «НАРП» є обтяжливим тягарем.

Відповідач зазначає, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 83 від 04.03.2015 ТОВ «НАРП» (ДП «НАРП») віднесено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. З урахуванням стратегічного значення підприємства відповідача у час воєнного стану, специфіку роботи підприємства відповідача, а також той факт, що поставлений товар був неякісний, про що позивач не могла не знати, ФОП Макарова М.В. продовжує створювати складнощі для підприємства відповідача.

Відповідач з посиланням на ст. 233 ГК України, зазначає, що з урахуванням конкретних обставини справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відповідач з посиланням на судову практику просить суд зменшити заявлені 3 % річних та інфляційні втрати.

На адресу Господарського суду Миколаївської області через систему «Електронний суд» позивачем подано відповідь на відзив, сформовану в системі «Електронний суд» 14.11.2024 (вх.№14226/24) в якій просить суд доводи, викладені у відзиві відхилити, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач наголошує, що нараховані 3 % річних та інфляційні втрати не відносяться до штрафних санкцій. З посиланням на ст. 549 ЦК України зазначає, що жодний нормативно-правовий акт не визначає нараховані 3 %річних та інфляційні втрати саме як штрафні санкції. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат не є заходом відповідальності за порушення зобов`язання. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат є наслідком порушення грошового зобов`язання, передбаченим ч.2 ст. 625 ЦК України, однак не відноситься до саме заходу відповідальності.

Позивач зазначає, що порушення відповідачем умов договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Позивач зазначає, що відповідач просить зменшити 3 % річних та інфляційні втрати керуючись виключно правовим висновком Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 № 902/417/18. Вважає, що дана постанова не може бути застосована в рамках даного спору, оскільки правові висновки викладені у справі № 902/417/18 не є подібними з правовідносинами у цій справі.

Позивач просить врахувати правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові ВС від 15.12.2021 у справі № 910/4908/21, у якій, крім іншого, зазначено, що у разі, якщо заявляються позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст.. 625 ЦК України у розмірі, передбаченому даною правовою нормою, а не у розмірі, окремо встановленому у Договорі, то таке стягнення не може розцінюватися як безпідставне збагачення кредитора, такі стягнення з урахуванням їх розміру носять саме компенсаційний характер.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду справи із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вказана справа розглядалась судом у розумний строк.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

24.01.2022 між Фізичною особою-підприємцем Макаровою Мариною Вікторівною (постачальник) та Державним підприємством "Миколаївський авіаремонтний завод "НАРП" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївський авіаремонтний завод "НАРП", покупець) було укладено Договір поставки № 15А-22 (далі - Договір), відповідно до предмету якого постачальник зобов`язався, згідно заявок покупця поставити продукцію (згідно до ДК 021:2015-34731000-0), Диск опорний КТ158.040, Диск біметалевий 118У-097-410-15, Диск металокерамічний КТ126.120 вироби 1 категорії, а покупець оплатити і прийняти замовлену ним продукцію за ціною, у кількості й в асортименті, зазначених у Специфікації, що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 9.1 договору даний договір набирає сили з моменту підписання і діє до 31.12.2022, але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань сторонами. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним договором.

Відповідно до п. 9.3 договору усі зміни й доповнення до даного договору дійсні лише у тому випадку, якщо вони оформлені додатковою угодою та підписані сторонами й скріплені печатками сторін.

До договору сторонами складено Специфікацію від 24.01.2022, якою погодили перелік і ціну товару, що буде поставлятись за договором, а саме: Диск опорний КТ158.040 в кількості 16 шт. вартістю 112 000,00 грн. без ПДВ; Диск біметалевий Н8У-097-410-15 в кількості 11 шт. вартістю 77 000,00 грн. без ПДВ; Диск металокерамічний КТ126.120 в кількості 20 шт. вартістю 149 000,00 грн. без ПДВ. Всього до сплати згідно найменувань 3 на суму 338 000,00 грн. без ПДВ.

Договір та Специфікацію підписано сторонами та скріплено печатками сторін.

25.01.2022 позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру для проведення оплати № 0000085 від 25.01.2022 на суму 338 000,00 грн.

На виконання умов Договору поставки № 15А-22 від 24.01.2022 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 388 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 88 від 13.02.2022, яка підписана та скріплена печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Позивач у позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором, що стало підставою для нарахування та звернення до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Так, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2023 у справі № 915/330/22 частково задоволено позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Макарової Марини Вікторівни до Державного підприємства "Миколаївський авіаремонтний завод "НАРП". Стягнуто з відповідача на користь позивача - 338 000,00 грн. (триста тридцять вісім тисяч грн. 00 коп.) - суми основного боргу; - 33 564,27 грн. (тридцять три тисячі п`ятсот шістдесят чотири грн. 27 коп.) - інфляційних втрат; - 4 139,34 грн. (чотири тисячі сто тридцять дев`ять грн. 34 коп.) - 3 % річних; - 5 635,55 грн. (п`ять тисяч шістсот тридцять п`ять грн. 55 коп.) - витрат по сплаті судового збору; - 9 558,00 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім грн. 00 коп.) - витрат на професійну (правничу) допомогу.

Вказаним рішенням, зокрема, було встановлено наступне.

« Щодо вимоги про стягнення З % річних та інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Позивачем нараховано відповідачу З % річних в загальній сумі 4 806, 08 гри. з 05.03.2022 по 24.08.2022, а також 50 284, 66 грн. - інфляційних втрат за період з березня 2022 по липень 2022 (детальний розрахунок міститься в позовній заяві).

Судом вище встановлено, що граничним строком виконання грошового зобов`язання з оплати за поставлений товар є 28.03.2022. З 29.03.2022 боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, судом здійснено перерахунок розміру 3 % річних та інфляційних втрат за допомогою Бази «Ліга.Закон», виходячи з суми заборгованості в розмірі 338 000, 00 грн.

Отже, 3 % річних, нарахованих на заборгованість в розмірі 338 000, 00 грн., за період з 29.03.2022 по 24.08.2022 становлять 4 139, 34 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню, оскільки порушено виконання грошового зобов`язання. В решті 3 % річних в сумі 666, 74 грн. судом відмовлено.

Інфляційні втрати, нараховані на заборгованість в розмірі 338 000, 00 грн., за період з квітня 2022 по липень 2022 становлять 33 564, 27 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню, оскільки порушено виконання грошового зобов`язання. В решті інфляційних втрат в сумі 16 720, 39 грн. судом відмовлено.»

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2023 у справі № 915/330/22 набрало законної сили 17.02.2023.

У подальшому, за результатами апеляційного оскарження, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2023 по справі №915/330/22 було залишено без змін.

У зв`язку із тим, що основний борг, стягнутий в рамках спору у справі № 915/330/22, відповідачем не був погашений, позивач звернувся до суду із новим позовом, у рамках справи 915/198/24, в якій заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 01.08.2022 по 01.02.2024 та 3% річних за період з 25.08.2022-20.02.2024.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.05.2024 у справі №915/198/24 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» на користь Фізичної особи-підприємця Макарової Марини Вікторівни інфляційні втрати в сумі 43 851,36 грн., 3% річних в сумі 15 136,68 грн., а також 3 028,00 грн. судового збору та 6 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Вказаним рішенням, зокрема, було встановлено наступне.

«Внаслідок неналежного виконання грошового зобов`язання позивачем було нараховано відповідачу (згідно наданих до позовної заяви розрахунків) :

- 3 % річних за період з 25.08.2022 по 20.02.2024 на суму 15 136,68 грн.;

- інфляційні втрати за період з 01.08.2022 по 01.02.2024 на суму 43 851,36 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідний розрахунок позивачем виконано з наступного дня після кінцевої дати розрахунку заборгованості у справі №915/330/22 і по теперішній час...

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, наданий позивачем та встановлено, що нарахування позивача проведені правильно.

Отже, в цій частині позовні вимоги с обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю.»

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.05.2024 у справі № 915/198/24 набрало законної сили 24.05.2024.

Суд зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від у 03.07.2018 у справі № 917/1345/17: преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 910/28079/14 зазначено, що не встановлено залежності звільнення від доказування обставин справи від підстав і предмета позову у справах, подібності правовідносин тощо.

Таким чином, оскільки факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем про стягнення процентів річних за період з 25.08.2022 по 20.02.2024 та інфляційних втрат за період з 01.08.2022 по 01.02.2024 нарахованих внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання по Договору поставки №15 А-22 від 24.01.2022, встановлено рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.05.2024 у справі № 915/198/24, яке набрало законної сили, то вказані обставини не потребують доказування при розгляді даної справи.

Предметом даного позову у господарській справі № 915/1321/24 виступає майнова вимога позивача, як постачальника, про стягнення з відповідача, як покупця, процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктами 1, 4 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено зокрема, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до приписів статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Cаме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №910/5587/19.

Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

На підставі наведеного, відповідно до ст.625 ЦК України позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних, оскільки, це є відшкодуванням матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, відповідно, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Так, позивач згідно наданого до суду розрахунку нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 21.02.2024 по 17.10.2024 нараховані на суму заборгованості 338 000, 00 грн. в розмірі 6 649, 18 грн., розмір яких є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Також, позивач згідно наданого до суду розрахунку нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні нараховані на суму заборгованості 338 000, 00 грн. грн. за період з лютого 2024 року по вересень 2024 року у розмірі 20 396, 96грн., розмір яких є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене вище, та те, що Позивач довів належними та допустимими доказами обґрунтованість позовних вимог, а відтак наявність права на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних, а відповідач вказаного не спростував, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу витрат на професійну правову допомогу, заявлених позивачем до стягнення з відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У даній справі позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідно до акту приймання-передачі та розрахунку гонорару № ОУ-0000058 від 15.11.2024, позивач отримав правову допомогу, яка полягала у наступному:

- підготовка позовної заяви по справі № 915/1321/24;

- підготовка відповіді на відзив по справі № 915/1321/24.

Згідно рахунку-фактури № СФ-0000058 від 15 листопада 2024 року у справі позивачем сплачено витрати на правничу допомогу у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією № 114 від 15.11.2024.

Як встановлено судом у даній справі позивачем подано до суду такі докази витрат на професійну правничу допомогу, а саме:

- Договір-доручення про надання правової допомоги від 22.08.2022, укладений між Адвокатським Бюро «Сергія Жечева» в особі керівника Жечева Сергія Олександровича та ФОП Макаровою Мариною Вікторівною;

- додаткові угоди № 1 від 22.08.2022 та № 2 від 30.12.2023 до договору-доручення про надання правової допомоги;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 864 від 27.04.2011 видане Жечеву Сергію Олександровичу;

- ордер серії АР № 1207787 від 01.10.2024;

- акт № ОУ-0000058 від 15.11.2024 приймання-передачі наданої правової допомоги до договору-доручення про надання правової допомоги № б/н від 22.08.2022 на суму 10 000,00 грн., підписаний та скріплений печатками клієнта та адвокатського бюро без зауважень;

- додаток № 1 до акту приймання-передачі № ОУ-0000058 від 15.11.2024 «Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на суму 10 000,00 грн.», відповідно до якого зазначено характер правової допомоги та вартість, а саме: 1) підготовка позовної заяви по справі № 915/1321/24 - 5 000,00 грн.; 2) підготовка відповіді на відзив по справі № 915/1132/24 - 5 000,00 грн.;

- рахунок-фактура № СФ-0000058 від 15.11.2024 на суму 10 000,00 грн.;

- платіжна інструкція № 114 від 15.11.2024 на суму 10 000,00 грн. з призначенням платежу «за складання позовної заяви та відповіді на відзив по справі № 915/1321/24, рахунок № 58 від 15.11.3024».

Суд вважає, що в межах даної справи позивачем доведено належними доказами понесення Фізичною особою-підприємцем Макаровою Мариною Вікторівною витрат на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 10 000,00 грн., які сплачені позивачем Адвокатському Бюро «Сергія Жечева» в повному обсязі.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що вказана сума витрат позивача узгоджується з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат.

При цьому, суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідач у клопотанні № 3510/Ю від 03.12.2024 (вх. № 15418/24) про зменшення стягнення витрат на правничу допомогу просить суд зменшити витрати на правничу допомогу у справі № 915/1321/24 з 10 000, 00 грн. до 4 000, 00 грн. Вказує, що представник позивача необґрунтовано завищив цін надання своїх послуг, а заявлена позивачем сума коштів 10 000,00 грн. не відповідає підпунктам 1-4 ч. 4 ст. 126 ГПК України.

З урахуванням викладеного вище, суд зазначає, що у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст.126 ГПК України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

При цьому слід зазначити, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони (в цьому випадку - відповідача), відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується також із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.11.2019 у справі № 905/1785/18 та від 18.11.2019 у справі № 908/374/19.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи.

Враховуючи те, що категорія даного спору не відноситься до складної, сам спір є типовим, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу слід задовольнити частково в розмірі 6 000, 00 грн., оскільки саме такий розмір відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, а також те, що саме такий розмір витрат є співмірним з виконаною адвокатом правничою допомогою.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 232, 236, 237, 238, 241, 247, 248, 252 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївський авіаремонтний завод "НАРП", вул. Знаменська, буд. 4, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54037, ) на користь Фізичної особи-підприємця Макарової Марини Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати в сумі 20 396, 96 грн., 3 % річних в сумі 6 649, 18 грн., а також 3 028,00 грн. судового збору та 6 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду, у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Н.О. Семенчук