РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.03.2025Справа № 910/2237/23
За позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Акціонерного товариства «Київметробуд»

про стягнення 79 074 225, 92 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

Представники учасників справи:

від прокуратури: Дергунов Д.В.;

від позивача: Потапова Г.М;

від відповідача: Липовенко Г.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах Київської міської ради (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Київметробуд» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 79 074 225, 92 грн, з яких: 12 530 818, 48 грн 3% річних та 66 543 407, 44 інфляційні втрати.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.131-1 Конституції України, 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.15, 16, 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно набуті грошові кошти за договорами банківського строкового вкладу №2019/ДК/028-005 від 25.04.2019 у сумі 121 643 835,61 грн та №2019/ДК/028-006 від 25.04.2019 у сумі 17 446 575,35 грн, а всього 139 090 410, 96 грн, які на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України стягнуті рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 в справі №910/16372/21, а тому з відповідача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати за весь період користування такими коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

21.02.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №910/2237/23, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 22.03.2023.

22.03.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення.

22.03.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 22.03.2023 з`явився прокурор, сторони в засідання не з`явились, про дату та час проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Суд, із урахуванням думки прокурора, протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 підготовче засідання відкладено на 19.04.2023 та витребувано документи в порядку ст.74 ГПК України.

12.04.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

18.04.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження в даній справі до прийняття рішення в справі №910/16372/21.

У підготовче засідання 18.04.2023 з`явився прокурор та сторони. Прокурор у засіданні заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд, із урахуванням думки сторін, протокольною ухвалою задовольнив. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 16.05.2023.

10.05.2023 від прокурора надійшло клопотання про зупинення провадження в даній справі до прийняття рішення в справі № 910/16372/21.

11.05.2023 від прокурора надійшла відповідь на відзив, з клопотанням про поновлення строку на її подання.

15.05.2023 від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 17.05.2023 з`явилися прокурор та представники сторін, протокольною ухвалою судом задоволено клопотання позивача та долучено подані ним 15.05.2023 документи до матеріалів справи. Прокурор та представник відповідача просили суд задовольнити подані раніше клопотання про зупинення провадження в даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 клопотання Київської міської прокуратури та відповідача про зупинення провадження в справі задоволено, зупинено провадження в справі №910/2237/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/16372/21.

04.11.2024 від прокурора надійшло клопотання про поновлення провадження в справі, з посиланням на те, що рішення в справі №910/16372/21 набрало законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2024 поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 18.12.2024.

У підготовче засідання 18.12.2024 з`явилися прокурор та представники сторін. У підготовчому засіданні представник відповідача заявила усне клопотання про поновлення строку на подання відзиву, в задоволенні якого суд протокольною ухвалою, з урахуванням думки прокурора та представника позивача, відмовив та залишив поданий 12.04.2023 відзив без розгляду. Також суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку на подання відповіді на відзив та залишив подану 11.05.2023 відповідь на відзив без розгляду. Крім цього, суд протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України повторно витребував у відповідача та Акціонерного товариства «Укргазбанк» докази та інформацію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2024 відкладено підготовче засідання на 29.01.2025.

09.01.2025 від Акціонерного товариства «Укргазбанк», на виконання вимог ухвали суду, надійшла витребувана інформація.

16.01.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання доказів.

У підготовче засідання 29.01.2025 з`явилися прокурор та представники сторін. У підготовчому засіданні представник позивача заявила усне клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке суд, з урахуванням думки прокурора та представника відповідача, протокольною ухвалою задовольнив та долучив подані докази до матеріалів справи. Також суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання відповідача про продовження строку на подання доказів та продовжив відповідачу строк на подання витребуваних ухвалою суду від 18.12.2024 доказів до 07.02.2025. Крім цього, суд протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України повторно витребував в Акціонерного товариства «Укргазбанк» письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2024 відкладено підготовче засідання на 25.02.2025.

19.02.2025 від Акціонерного товариства «Укргазбанк», на виконання вимог ухвали суду, надійшла витребувана інформація.

21.02.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

25.02.2025 від представника відповідача надійшли пояснення в справі.

У підготовче засідання 25.02.2025 з`явились прокурор та представники сторін, протокольними ухвалами суд, з урахуванням думки сторін, задовольнив клопотання відповідача про долучення доказів від 21.02.2025 та долучив подані документи до матеріалів справи, а також залишив без розгляду пояснення відповідача від 25.02.2025, як такі що подані з пропуском встановленого судом строку.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження та, зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, протокольною ухвалою закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 25.03.2025.

У судовому засіданні 25.03.2025 прокурор та представник позивача підтримали позовні вимоги, представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 25.03.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Київська міська державна адміністрація розпорядженням № 605 від 26 липня 2016 року "Про внесення змін до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 585 від 23 квітня 2008 р. "Про проектування та спорудження дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену від станції "Сирець" до житлового масиву Виноградар з електродепо у Подільському районі" визначила Комунальне підприємство "Київський метрополітен" замовником виконання робіт з проєктування та будівництва зазначеної дільниці метрополітену.

За результатами проведеної процедури публічної закупівлі за бюджетні кошти (кошти місцевого бюджету) (UA-2018-09-10-000597-b) 20 листопада 2018 року між Комунальним підприємством "Київський метрополітен", як замовником, та Акціонерним товариством «Київметробуд», як підрядником, був укладений договір № 744-ДБМ-18 (далі по тексту - договір), умови якого змінювалися додатковими угодами № 1 від 20 листопада 2018 року, № 2 від 26 листопада 2018 року, № 3 від 28 листопада 2018 року, № 4 від 11 грудня 2018 року, № 5 від 20 грудня 2018 року, № 6 від 27 серпня 2019 року, № 7 від 20 листопада 2019 року та №№ 8, 9 від 24 грудня 2019 року.

За умовами зазначеного договору (з урахуванням додаткових угод до нього) підрядник зобов`язався за завданням замовника відповідно до проєктної документації на свій ризик виконати будівельні роботи: "Будівництво дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену від станції "Сирець" на житловий масив Виноградар з електродепо у Подільському районі" (дільниця від станції "Сирець" до станції "Проспект Правди" з двома станціями ("Мостицька" та "Проспект Правди") та дільницею вилочного відгалуження в бік станції "Виноградар" (І черга будівництва)), (код 45221000-2 "Будівництво мостів і тунелів, шахт і метрополітенів" за ДК 021-2015), здати роботи в обумовлені договором строки, а замовник - прийняти та оплатити ці роботи на умовах договору.

За змістом пунктів 3.2., 13.1. договору договірна ціна є динамічною і становить 5 981 268 736,07 грн з урахуванням ПДВ. Фінансування робіт (будівництва об`єкта) здійснюється за рахунок коштів міського бюджету (міста Києва), передбаченого Програмою економічного і соціального розвитку м. Києва на 2018 - 2020 (2018) рік та наступні роки, в порядку, визначеному Бюджетним кодексом України, відповідно до інших вимог чинного бюджетного законодавства.

Відповідно до пунктів 15.3., 15.4., 15.5., 15.6. договору замовник здійснює попередню оплату в розмірі 30% від суми договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника за умови наявності коштів відповідного цільового призначення на рахунку Замовника та належним чином оформленого рішення головного розпорядника бюджетних коштів.

Граничний термін виконання підрядником зобов`язань за договором у розмірі одержаної від замовника передоплати - 3-и місяці з моменту перерахування передоплати. Використання підрядником попередньої оплати, перерахованої замовником, здійснюється протягом 3-ох місяців з моменту її перерахування з оформленням відповідних двосторонніх документів.

У випадку невиконання підрядником зобов`язань за договором у розмірі одержаної від замовника передоплати в термін, визначений пунктами 15.4., 15.5. договору, підрядник до закінчення граничного терміну виконання зобов`язань повертає замовнику невикористану суму одержаної попередньої оплати.

Згідно з пунктом 4.6.17. договору підрядник зобов`язаний використати одержану від Замовника попередню оплату на придбання матеріалів, конструкцій, виробів, необхідних для виконання робіт.

Відповідно до пунктів 19.1., 19.1.1. договору строк його дії встановлений з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками. Строком дії договору є час, протягом якого сторони будуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки відповідно до договору, та закінчується 31 грудня 2021 року, але у будь-якому разі не раніше дати повного виконання своїх зобов`язань сторонами, в т.ч. гарантійних зобов`язань підрядника.

Згідно з розпорядженнями Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про виділення коштів спеціального фонду місцевих бюджетів № 297 від 12 квітня 2018 року, № 565 від 5 червня 2018 року, № 613 від 14 червня 2018 року, № 1586 від 6 грудня 2018 року, № 1667 від 14 грудня 2018 року, № 1730 від 20 грудня 2018 року, № 437 від 11 травня 2018 року, № 339 від 24 квітня 2019 року, № 685 від 10 липня 2019 року, № 911 від 22 серпня 2019 року, № 986 від 09 вересня 2019 року, № 1432 від 10 грудня 2019 року, № 1523 від 19 грудня 2019 року на будівництво дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену від станції "Сирець" на житловий масив Виноградар з електродепо у Подільському районі були виділені кошти спеціального бюджету м. Києва.

На виконання умов договору 20 грудня 2018 року замовник на підставі рахунку на оплату № 40 від 20 грудня 2018 року перерахував за платіжним дорученням № 7 від 20 грудня 2018 року на рахунок підрядника попередню оплату за договором у розмірі 2 587 995 000 грн .

25 квітня 2019 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" (Банк) та Акціонерним товариством «Київметробуд» (вкладник) були укладені два договори банківського строкового вкладу № 2019/ДК/028-005 та № 2019/ДК/028-006.

За умовами договору банківського строкового вкладу № 2019/ДК/028-005 від 25 липня 2019 року Акціонерне товариство «Київметробуд» (вкладник) розмістило тимчасово вільні грошові кошти в сумі 1 500 000 000 грн на депозитному рахунку № 6109 на строк до 28 жовтня 2019 року зі сплатою відсотків вкладнику із розрахунку 16% річних.

За умовами договору банківського строкового вкладу № 2019/ДК/028-006 від 25 липня 2019 року Акціонерне товариство «Київметробуд» (вкладник) розмістило тимчасово вільні грошові кошти в сумі 200 000 000 грн на депозитному рахунку № 6110 на строк до 11 листопада 2019 року зі сплатою відсотків вкладнику із розрахунку 16% річних.

Відповідно до пунктів 4.1., 5.2. договорів строкового вкладу Банк нараховує проценти не пізніше останнього банківського дня кожного місяця та в день закінчення строку розміщення депозиту в розмірі процентної ставки, визначеної в пункті 1.3. договорів, за фактичну кількість днів користування грошовими коштами Вкладника (враховуючи вихідні і святкові дні) в поточному календарному місяці на суму щоденного залишку на депозитному рахунку. Банк виплачує проценти в день фактичного зарахування грошових коштів на депозитний рахунок одноразово з оплатою процентів авансом шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок вкладника, відкритий в Акціонерному банку "Укргазбанк". У випадку, якщо днем закінчення строку розміщення депозиту є вихідний або святковий день, виконання Банком своїх зобов`язань по поверненню депозиту та переноситься на наступний за ним банківський день.

Відповідно до банківської виписки з рахунку Акціонерного товариства «Київметробуд» в АБ "Укргазбанк" за період 23 листопада 2018 року - 14 листопада 2019 року на виконання умов зазначених договорів банківського строкового вкладу Банк виплатив Акціонерному товариству «Київметробуд» проценти по депозитам у загальному розмірі за двома договорами банківського вкладу 139 090 410,96 грн, з яких: 121 643 835,61 грн - проценти за договором № 2019/ДК/028-005 та 17 446 575,35 грн - проценти за договором № 2019/ДК/028-00.

У жовтні 2021 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Комунального підприємства "Київський метрополітен" з позовом до Акціонерного товариства "Київметробуд" про стягнення 139 090 410,96 грн безпідставно набутих коштів, посилаючись на те, що відповідач використав отримані за договором будівельного підряду бюджетні кошти не за цільовим призначенням, а саме: розмістив їх за договором депозиту у банківській установі та отримав від цього безпідставний дохід у вигляді процентів за депозитом і ці кошти підлягають стягненню з відповідача в дохід бюджету територіальної громади міста Києва (бюджету місцевого самоврядування) на підставі статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно.

Господарський суд міста Києва рішенням від 24 квітня 2024 року в справі № 910/16372/21, ухваленим за результатом нового розгляду прави та залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2024 року, задовольнив позов першого заступника керівника Київської міської прокуратури: стягнув з Акціонерного товариства "Київметробуд" на користь Київської міської ради 139 090 410,96 грн безпідставно набутих коштів та 602 347,37 грн витрат по оплаті судового збору.

Постановою Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 лютого 2025 року вказані вище постанова та рішення в справі № 910/16372/21 залишені без змін.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло, в зв`язку з безпідставним набуттям грошових коштів у сумі 139 090 410,96 грн, що належать позивачу, підтверджується рішенням суду в справі за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Предметом даного позову є вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача 12 530 818, 48 грн 3% річних та 66 543 407, 44 інфляційних втрат, що нараховані за період користування відповідачем безпідставно набутими грошовими коштами в сумі 139 090 410,96 грн, що належать позивачу.

Враховуючи, що з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави в особі в особі Київської міської ради, суд вважає за необхідне спочатку дослідити питання щодо наявності/відсутності підстав прокурора для звернення до суду з даним позовом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом частини третьої та абзацу другого частини п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частина друга статті 131-1 Конституції України).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзац четвертий частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системний аналіз положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону "Про прокуратуру" свідчить про те, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах, а також у разі відсутності такого органу.

У розумінні положень статей 53, 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор в кожному конкретному випадку при зверненні до суду з позовом повинен:

- довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави, зазначити, в чому полягає порушення матеріальних або інших інтересів держави, необхідність їх захисту, навести та обґрунтувати підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді,

- визначити орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функції у спірних правовідносинах, навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду,

- надати належні та допустимі докази здійснення прокурором повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Для встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді застосовується процедура, передбачена частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Як убачається із матеріалів справи предметом спору в цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму безпідставно набутих відповідачем коштів, які є коштами міського бюджету (м. Києва) та належать територіальній громаді міста Києва.

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури, звертаючись в інтересах держави до господарського суду із зазначеним позовом визначив позивачем Київську міську раду.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

За змістом частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами 23, 25, 27 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад належить вирішення питань щодо розгляду прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; утворення цільових фондів, затвердження положень про ці фонди; прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 61 України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.

Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

Втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів не допускається, за винятком випадків, передбачених цим та іншими законами.

Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету (пункт 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України).

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Згідно з частиною третьою статті 26 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів в особі їх керівників організовують внутрішній контроль і внутрішній аудит та забезпечують їх здійснення у своїх установах і на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління таких розпорядників бюджетних коштів.

Київська міська рада є органом місцевого самоврядування, уповноваженим на розпорядження коштами місцевого (міста Києва) бюджету.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року).

Отже, суд зазначає, що в спірних правовідносинах перший заступник керівника Київської міської прокуратури правильно визначив Київську міську раду позивачем у цій справі, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, тобто функції з управління, розпорядження грошовими коштами місцевого (міста Києва) бюджету, що належать територіальній громаді міста Києва, контролю за їх використанням, функції захисту прав та інтересів територіальної громади.

Крім того, суд зазначає про те, що можливість звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, до компетенції якого належать повноваження щодо захисту прав та інтересів територіальної громади та який не перебуває у договірних відносинах з відповідачем, можливість стягнення на користь цього органу заявлених до стягнення грошових коштів, підтверджена висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 серпня 2024 року у справі № 918/1188/23.

Також висновок Верховного Суду щодо можливості здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі головного розпорядника бюджетних коштів міститься в постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 927/719/20.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22 дійшла висновку про те, що для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти мають повертатися (стягуватися) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (пункт 35 постанови).

Як убачається з матеріалів справи Київська міська прокуратура неодноразово зверталась до Київської міської ради в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (листи № 15/2-5573-21 від 10 листопада 2022 року, № 15/2-5773-21 від 20 січня 2023 року), надаючи можливість відреагувати на порушення цивільно-правовим шляхом самостійно. Однак Київська міська рада упродовж розумного строку не вжила відповідних заходів та не звернулася самостійно до суду з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Київметробуд» 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму безпідставно набутих коштів місцевого бюджету, стягнення яких є предметом спору в цій справі.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 28 квітня 2021 року в справі № 922/3219/20, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Дослідивши надані прокурором докази, суд зазначає про те що наявне в справі листування прокурора з позивачем до часу його звернення в суд з позовом у цій справі підтверджує наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави через зволікання позивача з вирішенням питання самостійного звернення в суд за захистом порушених прав. Також прокурором було дотримано вимоги ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та положення ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, судом встановлено достатні підстави для представництва в суді інтересів держави в даній справі, оскільки позивач - Київська міська рада не забезпечує захист порушених інтересів держави.

Що стосується позовних вимог, суд зазначає таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Заначене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

У даному випадку майном є грошові кошти в сумі 139 090 410,96 грн які були отримані відповідачем без достатніх правових підстав, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, в справі №910/16372/21.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 Цивільного кодексу України і ст. 230 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим обмеження нарахування шістьма місяцями відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України до процентів річних та інфляційних втрат не застосовується.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд звертає увагу сторін на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений в постановах від 15.04.2015 у справі №910/2899/14 та від 01.06.2016 у справі №910/22034/15.

Передбачений частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, в якій зазначено про те, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Суд, перевіривши правильність розрахунку 3% річних за загальний період з 10.02.2020 по 10.02.2023, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого прокурором, встановив, що вказаний розрахунок виконано відповідно до вимог закону та арифметично вірно, а відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 12 530 818,48 грн, слід задовольнити повністю в заявленому розмірі.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат наданий прокурором у розмірі 66 543 407,44 грн за загальний період з лютого 2020 року по січень 2023 року, судом встановлено, що він є частково невірним, оскільки прокурором застосовано невірний індекс інфляції в січні 2023 року, а саме 101,30 коли вірно 100,80. У зв`язку з чим, судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат, при цьому, обмежуючись сумами та періодом, визначеними прокурором та за розрахунком суду розмір інфляційних втрат за загальний період з лютого 2020 року по січень 2023 року складає 65 528 433,02 грн, а тому позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення прокурором позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані прокурором, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та про стягнення з відповідача на користь позивача 12 530 818, 48 грн 3% річних і 65 528 433, 02 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора та відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Київметробуд» (03065, місто Київ, вулиця Світлогірська, будинок 2/25, ідентифікаційний код 01387432) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) 12 530 818 (дванадцять мільйонів п`ятсот тридцять тисяч вісімсот вісімнадцять) грн 48 коп. 3% річних та 65 528 433 (шістдесят п`ять мільйонів п`ятсот двадцять вісім тисяч чотириста тридцять три) грн 02 коп. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Акціонерного товариства «Київметробуд» (03065, місто Київ, вулиця Світлогірська, будинок 2/25, ідентифікаційний код 01387432) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ідентифікаційний код 02910019) 927 342 (дев`ятсот двадцять сім тисяч триста сорок дві) грн 13 коп. судового збору.

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 03.04.2025.

Суддя Я.А.Карабань