ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м.Дніпро Справа № 904/2880/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)

суддів: Чус О.В., Мороза В.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2024р. (суддя Кеся Н.Б., м. Дніпро, повний текст складено 26.10.2024р.) у справі

за позовом ОСОБА_1 , с.Новоолександрівка Дніпровський район Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі", м.Дніпро

про стягнення 80 204,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , звернувся з позовом, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі" винагороди за Договором №202373-19-fop- ОСОБА_2 від 01.07.2023 р. за виконання робіт у період з 01.02.2024р. по 09.04.2024р. у розмірі 80204 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн.

В обґрунтування позову Позивач посилається на неналежне виконання Відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором №202373-19-fop- ОСОБА_2 про виконання робіт і розподіл майнових прав на об`єкти права інтелектуальної власності, що створене під час виконання робіт від 01.07.2023 року у частині оплати.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2024р. позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі " на користь ОСОБА_1 винагороду за Договором №202373-19-fop- ОСОБА_2. від 01.07.2023 року за виконання робіт у період з 01.02.2024р. по 09.04.2024р. у розмірі 80204 грн. та витрати зі сплати судового збору, у сумі 2422,40 грн.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме: залишення без руху позовної зави після відкриття провадження у справі, відсутність ухвали про призначення судового засідання у режимі відеоконференції, прийняття судом доказів, які ставилися під сумнів Відповідачем, а також порушення строків розгляду справи та складення повного тексту рішення тощо.

Також у скарзі йдеться про те, що в актах №2/2024, №3/2024 не зазначено зміст і обсяг господарської операції, одиниця її виміру, що , на думку Скаржника, свідчить про необізнаність Позивача про надані ним послуги.

У скарзі Апелянт не погоджується з висновками суду про встановлення юридичного зв`язку автора програми з Відповідачем, а також вважає необґрунтованими посилання суду на те, що Відповідач мотивує свої заперечення виключно невизнанням доказів наданих Позивачем, враховуючи той факт, що у даному випадку має місце фальсифікація доказів та наявності господарських правовідносин з боку Позивача і є законним мотивом для відхилення позовних вимог.

Скаржник звертає увагу на те, що деякі додані до позовної заяви документи не містять кваліфікованого електронного підпису (посилання суду на КЕП представника є безпідставним, оскільки він не є стороною спірних відносин, а лише представником Позивача в суді), окрім того, скріншоти (графічні малюнки), створені самим Позивачем, або на його замовлення, і не можуть бути належним доказом по справі, оскільки встановити їх існування без дослідження оригіналу електронного доказу є неможливим.

За твердженням Апелянта, суд не обґрунтував свій висновок стосовно того, що докази надані Позивачем є більш вірогідними, ніж заперечення Відповідача.

Скаржник вказує на те, що сторонами дійсно заявлені клопотання про витребування оригіналів аналогічних доказів. Однак саме лише посилання ОСОБА_1 на те, що ці докази відсутні у нього та наявні саме у товариства не являються доказом беззаперечності цього факту.

Крім того Апелянт не погоджується з беззаперечністю вартості виконаних робіт, посилаючись на відмінності у наявних у справі актах.

У відповіді на відзив від 15.11.2024, Відповідач заперечує проти доводів Позивача, викладених у відзиві, стосовно непорушення судом норм процесуального права та зазначає, що несвоєчасний розгляд справи є таким, що протерічить статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України, а також положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Щодо порушення строків складання повного тексту рішення то, Відповідач має побоювання, що Господарським судом Дніпропетровської області по справі № 904/2880/24 буде видано наказ раніше, ніж Відповідач зможе реалізувати своє процесуальне право на подачу апеляційної скарги. Крім того, право Апелянта на оскарження рішення суду, на яке посилається Позивач, жодним чином не скасовує обов`язок суду скласти повний текст рішення у термін передбачений законодавством.

За доводами Відповідача, згідно з п. 8.3. Договору документи, які його стосуються мали подаватися або у письмовій формі з власноручним підписом сторін, або в електронній формі шляхом накладення КЕП.

Відповідач звертає увагу, що у даному випадку Позивачем не надані докази наявності господарської операції (тобто виконання відповідно до замовлення замовника робіт, за узгодженим об`ємом та ціною) між Позивачем і Відповідачем, яка б призвела до зміни у структурі активів та зобов`язань Апелянта.

За доводами Відповідача, договором чітко передбачений обов`язок Виконавця діяти виключно за замовленням Замовника і надання такого замовлення є необхідним у рамках доказування.

Позивач у даному випадку посилається на докази, які не мають братися до уваги на підставі ч. 5 ст. 96 ГПК, а його твердження про те, що ця норма не є імперативною не відповідає дійсності. При цьому у рішенні суду не описується, яким чином переписка між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 може бути доказом у справі, оскільки ОСОБА_5 не є учасником товариства Відповідача, тому він не міг своїми діями створювати будь-які юридичні наслідки для товариства. У рішенні не визначається, якими належними та допустимими доказами судом було встановлено особу ОСОБА_6 по роздруківкам графічних зображень, долучених до позовної заяви, які подаються як переписка між Позивачем та ОСОБА_4 .

На переконання Відповідача жодних конклюдентних дій з боку Позивача на здійснення дій по порушенню умов Договору не було. Замовлення Позивачу надавалися у письмовому вигляді поштовими засобами, проте у зв`язку з тим, що Позивач ввів Апелянта в оману та перед укладенням Договору не повідомив, що він не здійснює свою комерційну діяльність за своїм місцезнаходженням, а веде підприємницьку діяльність проживаючи у Республіці Польща, Апелянту довелося дублювати ці замовлення шляхом направлення повідомлень у месенджер Slack, переписка з якого була видалена контрагентом і про що представник Апелянта заявляв у ході судових засідань.

Докази Відповідач не надавав, оскільки під час засідання ані Позивачем, ані судом не ставилися питання про витребування цих документів, а самостійно подавати їх товариству не вбачалося доцільним, оскільки такі документи порушують принцип належності доказів, так як у сторін немає спору щодо відносин у період з липня 2023 року по січень 2024 року.

При цьому Позивач не показує належними і допустимими доказами, яким чином відбувався процес отримання замовлень, узгодження вартості таких робіт, прийомки цих робіт, розрахунку,

Відповідач звертає увагу, що Позивач, як суб`єкт підприємницької діяльності, відповідно до ст. 44 Податкового кодексу України зобов`язаний вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідач вважає, що Позивачем не доведено факт виконання робіт, окрім посилання на створені ним власноручно додатки, оригінали яких Позивач надати не може. Судом першої інстанції також не встановлено, які саме роботи були виконані Позивачем, а сам Позивач не надав детальний опис робіт, які він виконав, вочевидь через їх відсутність.

Відповідач вказує, що положеннями Договору не встановлений порядок виконання робіт засобами замовника, а отже відповідно до ч. 1 ст. 839 ЦК України має бути виконаний засобами Позивача, як Виконавця.

Відповідач ставить під сумнів необхідність дослідження можливого зв`язку між ним та ОСОБА_4., та яким чином встановлення цього факту може бути належним доказом по справі. Також зазначає про безпідставність посилань Позивача на наявність родинних зв`язків між ОСОБА_4. та ОСОБА_9.

Крім того, Позивачем було заявлено про відсутність доказів, витребуваних судом, і на яких ґрунтується майже вся його позиція, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, між тим, на думку Відповідача, оскаржуване рішення повністю ґрунтується на припущеннях.

За доводами Відповідача, Позивач, маючи первинні документи на підтвердження здійснення господарської операції в іншій спосіб, ніж передбачено договором, на підтвердження своїх тверджень мав долучити такі документи.

У доповненнях до відповіді на відзив від 18.11.2024 Відповідач додатково повідомляє, що спірний договір не містить ціни, при цьому суд в оскаржуваному рішенні не обґрунтовує застосування ціни, яку зазначає Позивач, на думку Відповідача так відбулося у зв`язку з тим, що суд першої інстанції не зміг встановити , які саме роботи Виконував Позивач, а свої висновки суд зробив на підставі актів виконаних робіт за попередні періоди, які крім усього, містять різні суми.

У поясненнях Відповідача від 25.11.2024 та 27.11.2024, аналогічних за змістом, йдеться про непогодження з доводами Позивача, викладеними у запереченнях на відповідь на відзив та зазначає зокрема, що усі процесуальні порушення повинні бути розглянуті у сукупності, оскільки вони не можуть бути предметом окремого апеляційного оскарження, між тим вони показують упередженість суду.

Наслідком відсутності зміни активів Відповідача є неотримання ним результатів робіт.

Відповідач звертає увагу, що він ставив під сумнів реальність такого доказу як копії скрін-шотів листування з ОСОБА_4., тому доводи Позивача про визнання цього доказу належним є безпіставними.

Апелянт наголошує, що посилання Позивача на тезу у рішенні, яке не набрало законної сили та яке ставить під сумнів Апелянт, вбачається недоречним, оскільки незгода іншої сторони з позицією суду і стало причиною апеляційного оскарження.

Апелянт вважає неправдивими доводи Позивача про те, що він здійснює діяльність за адресою, зазначеною у договорі та такі доводи спростовується матеріалами справи.

Твердження Позивача, що суд не повинен встановлювати, які роботи виконувалися протирічать нормам матеріального та процесуального права.

Додатково Відповідач акцентує, що некоректним є посилання Позивача на практику Верховного Суду щодо можливості визначення ціни договору за актами (19.03.2024 у справі №906/963/20, від 09.09.2024 у справі 910/16004/20 ). Сума підписаних між сторонами актів немає нічого спільного з сумою позову, яку було задоволено судом.

Інші доводи викладені у поясненнях є ідентичними з доводами апеляційної скарги та відповіді на відзив.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач у відзиві вважає, що порушення процесуального права, на які посилається Скаржником не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Позивач звертає увагу, що порядок взаємодії сторін за договором передбачає письмову або електронну форму, і накладення КЕП на замовлення не є обов`язковими. При цьому відсутність замовлень не свідчить про відсутність досягнення згоди щодо істотних умов виконання робіт, оскільки правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи. У даному випадку, судом було встановлено фактичне виконання робіт.

На переконання Позивача, саме відсутність спору і претензій Апелянта у підписанні актів виконаних робіт за період з липня 2023 по січень 2024 за ідентичною формою акта виконаних робіт у спірний період, свідчить про "спрощену практику взаємодії". Односторонній відступ від узгодженої між Сторонами практики підписання актів з посиланням на цей відступ як на підставу невиконання своїх зобов`язань є суперечливою поведінкою Апелянта. Як зазначає Позивач, Відповідачем жодного разу не надавались замовлення у визначеній договором формі.

За доводами Позивача, Апелянт не заперечує, що фактичні роботи Виконавця за весь період діяльності пов`язані з модифікацією і розробкою комп`ютерної програми "Система електронного документообігу "АйДок" та одночасно не навів жодної альтернативи та не надав доказу, який підтвердив би факт виконання інших робіт Виконавцем навіть за безспірний період, за який Апелянт оплатив роботи. Крім того, Скаржник не заперечує факт приналежності йому цього веб-сервісу, не наводить інший ресурс чи порядок прийняття і передачі робіт Замовником за безспірний, оплачений період, не наводить доказів на підтвердження своїх заперечень.

На думку Позивача, суд належно встановив юридичний зв`язок автора продукта з Апелянтом.

Крім того, у відзиві йдеться про безпідставність доводів щодо фальсифікації Позивачем доказів наявності господарських правовідносин, оскільки Скаржник не надав доказів винесення обвинувального вироку чи реєстрації кримінального провадження щодо останнього за вчинення відповідного правопорушення.

На переконання Позивача, Відповідач помилково стверджує про необхідність наявності кваліфікованого електронного підпису на самих електронних доказах. Електронний підпис накладається на електронний документ, тобто форму подання доказу, а не на сам доказ (інформацію) (ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"). У даному випадку, докази були подані до суду у форматі електронних документів - "pdf-файлів", на які й було накладено кваліфікований електронний підпис представниці - Лапи Світлани-Руджути Сергіївни відповідно до ч.8 ст.42 ГПК України, про що і зазначив у Рішенні Господарський суд Дніпропетровської області.

Згідно з відзивом, у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами (ч.10 ст.81 ГПК України). В оскаржуваному рішенні суд встановивши, що до вищезазначених доказів доступ має саме Апелянт, а не Виконавець робіт критично оцінив неможливість подання відповідних доказів з боку Відповідача, який має доступ до цього сервісу як отримувач виконаних робіт від ІТ-розробників.

Позивач вказує, відповідь ОСОБА_7., була здійснена йому з електронної пошти ТОВ"Євромікс", яка містить його офіційний домен. При цьому у суді першої інстанції Відповідач не наводив доводів щодо непов`язаності ОСОБА_7 з ТОВ"Євромікс".

Щодо вартості робіт, Позивач акцентує, що за спірний період лютого-квітня 2024 року Позивачем виконувався саме такий вид робіт, який і був зазначений у всіх попередніх актах, що підтверджується роздруківками з Гітхабу за період з 31.01.2024 по 09.04.2024. Апелянт не заперечує, що фактичні роботи Виконавця за весь період діяльності пов`язані з модифікацією і розробкою комп`ютерної програми СЕД "АйДок" та одночасно не навів жодної альтернативи чи доказу, який підтвердив би факт виконання інших робіт Виконавцем навіть за безспірний період, за який Апелянт оплатив роботи.

У запереченнях на відповідь на відзив від 20.11.2024 Позивач вказує на те, що суд в ухвалі від 23.07.2024 фактично встановив відсутність необхідності будь-якого додаткового засвідчення довіреності для відповідності вимогам ч.10 ст.60 ГПК України, відсутність перекладу нотаріального напису було єдиним недоліком довіреності, що не впливало на відсутність необхідності легалізовувати її в Україні. Позовна заява була підписана Лапою Світланою-Руджутою Сергіївною, яка мала процесуальну дієздатність, що підтверджувалося довіреністю, яка не потребувала легалізації, тому підстав застосовувати положення ч.5 ст.174 ГПК не було. Доводи про наявність підстав для повернення позову є безпідставними.

Твердження Скаржника про порушення його прав через відсутність реакції суду на клопотання про проведення засідання у режимі відеоконференції та несвоєчасного розгляду справи не впливають на дійсність рішення суду першої інстанції. Апелянт не довів причинно-наслідковий зв`язок між порушенням норм процесуального права та неправильністю вирішення справи. Апелянт ні в апеляційній скарзі, ні у відповіді на відзив не пояснює, яким чином порушення норм процесуального права призвело до неправильності вирішення справи.

Також Позивач зазначає, що договором не встановлена ані заборона використання інших форм замовлень, ані інші правові наслідки недодержання форми замовлень. Обов`язковим є лише факт надання замовлення у будь-якій формі, передбаченій ЦК України, а не дотримання відповідної форми. При цьому заперечення Апелянта щодо форми замовлень не спростовує його наявності та не підтверджується доказами.

Позивач вказує, що у клопотанні про витребування електронних доказів від 19.07.2024 року Апелянт не витребовує Додаток №26 до Позовної заяви (Копія скрін-шотів листування з ОСОБА_5 ОСОБА_8), а тому даний доказ є належним, допустимим та таким, що не оспорюється Апелянтом.

Також, Позивач у суді першої інстанції заявляв про неможливість подати оригінали деяких доказів, оскільки такі оригінали знаходяться в Апелянта , на виконання вимог ч.8 ст.81 ГПК України. Разом з тим, ГПК України не встановлює порядку задоволення судом повідомлення про відсутність можливості подати витребувані судом докази. Натомість суд першої інстанції встановив факт неможливості подачі таких доказів Позивачем (п.113 Відзиву на Апеляційну скаргу, розділ V Рішення).

Доводи Апелянта про те, що у рішенні суду не описано, яким чином переписка між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 може бути доказом по справі є безпідставними, оскільки наведені обставини свідчать про наявність постійного юридичного зв`язку між автором комп`ютерної програми ОСОБА_8 та товариством Відповідача, що дозволяє останньому надавати будь-які докази на підтвердження або спростування обставин взаємовідносин між Позивачем та Відповідачем щодо виконання робіт стосовно комп`ютерної програми Системи електронного документообігу "АйДок", а також доводить належність та допустимість переписки між Позивачем та ОСОБА_4. як доказ у справі.

Стосовно доводів Апелянта про те, що судом першої інстанції не встановлено, які саме роботи були виконані Позивачем, то у суду відсутній обов`язок встановлювати детальний перелік з кожного технічного завдання, яке виконав Позивач, оскільки це не є завданням господарського судочинства.

У п.10 Відповіді на Відзив Апелянт заперечує свої слова, викладені у Листі-відповіді №ic20240515-0-out від 15.05.2024, Листах-відповідях №ic20240520-0-out від 20.05.2024 та № ic20240520-1-out (додатки №11 та 12 до Позову), називаючи це "арифметичною помилкою", між тим, на переконання Позивача, таку тезу можна застосувати до всіх можливих спростувань, вона не є аргументом і не підтверджується доказами.

Апелянт у п.17 Відповіді на Відзив не спростував підставу застосування ч.10 ст.81 ГПК України. Вказана норма застосовується після витребовування доказів у сторони і в разі ненадання цих доказів.

На думку Позивача, посилання Апелянта на достатність доказів не є релевантним, оскільки у господарських справах діє інший стандарт доказування - "вірогідність доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає Позивач та Відповідач.

За твердженням Позивача, ним та Товариством погоджено відсутність необхідності надання замовлень в установленій Договором формі для замовлення і виконання робіт конклюдентними діями. Посилання Апелянта на норми Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо необхідності ведення первинної документації не є релевантними, оскільки ці норми не можуть бути імперативно застосовані до підрядних відносин між фізичною особою-підприємцем та юридичною особою (ст.2 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України"). У Договорі такого обов`язку не встановлено.

Апелянтом у Відповіді на Відзив не наведено нових аргументів щодо особи ОСОБА_7 та Українсько-американське Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВОРОМІКС" та щодо належності та допустимості як доказу звіту виконаних робіт.

У Відповіді на Відзив Апелянт не навів аргументів та доказів, які б вказували на інший порядок визначення суми робіт, аніж фіксування єдиного сталого розміру у сумі 40 102 грн ідентичними актами за безспірний та спірний період виконання робіт. Окрім того, аргументи, викладені у Доповненні до Відповіді на Відзив є необґрунтованими.

У додаткових поясненнях від 03.12.2024 йдеться про те, що твердження Апелянта у письмових поясненнях, стосовно того, що інформація в довіреності від 27.05.2024 року відрізняється від інформації, яку зазначає про себе Позивач, а саме відмінність ідентифікаційного номеру та місця проживання є безпідставними, оскільки ні українське законодавство, ні міжнародні договори не забороняють особі мати одночасно податковий номер в Україні та за кордоном.

У п.2 Письмових пояснень Апелянт стверджує, що процесуальні порушення дають підставу стверджувати про упередженість суду першої інстанції щодо Апелянта, втім Апелянт не висловлював жодних сумнівів з приводу упередженості суду до моменту надання цих Пояснень, також не скористався правом заявити про відвід судді, натомість брав участь в усному розгляді справи.

Щодо посилань Апелянта на наявність у Позивача польського податкового резиденства останній зазначив, що наявність у нього податкового резидентства Республіки Польща жодним чином не спростовує того, що Позивач здійснював діяльність за адресою, вказаною у Договорі, оскільки фізична особа може мати більше ніж одне податкове резидентство.

Позивач зауважує, що за час розгляду справи як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції Скаржником не надано жодного доказу на підтримку своєї позиції, він будує свою правову позицію тільки на тому, що ставить під сумнів твердження Позивача, про що, зокрема, зазначав суд першої інстанції у рішенні.

За твердженнями Позивача, Апелянт помиляється стверджуючи, що суд визначив чи повинен визначати ціну всього Договору. За Договором частина робіт була оплачена. Відповідно, частина ціни Договору за Безспірний період не є предметом спору, тому суд першої інстанції не повинен був враховувати її для визначення суми виплати Позивачу. При цьому щодо розміру винагороди, то різниця в оплаті за безспірними актами пояснюється тим, що Договір було фактично підписано 4 липня 2023 року. Отже, у липні 2023 року роботи виконувалися менше, ніж один місяць. Усі подальші акти містять одну й ту ж суму - 40 102,00 гривні.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2024р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Дармін М.О., Чус О.В..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.10.2024р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №904/2880/24.

Матеріали справи № 904/2880/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У даному випадку колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2024 р. відкрито апеляційне провадження у даній справі для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 12.11.2024 ОСОБА_2. відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи № 904/2880/24 з повідомленням (викликом) учасників справи з підстав, наведених у вказаній ухвалі.

31.03.2025, у зв`язку з відпусткою судді Дарміна М.О. - члена колегії суддів, визначеного протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2024р., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Кощеєва І.М. (доповідач), суддів - Чус О.В., Мороза В.Ф.

Ухвалою суду від 31.03.2025 апеляційну скаргу товариства прийнято до свого провадження вказаною колегією суддів, для розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи.

01.07.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі" (Замовником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Виконавцем) укладено Договір №202373-19-fop-ОСОБА_2. про виконання робіт і розподіл майнових прав на об`єкти права інтелектуальної власності, що створене під час виконання робіт, відповідно до п.1.1 якого об`єкт права інтелектуальної власності - комп`ютерні програми (програмне забезпечення), створені Виконавцем на замовлення Замовника та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з п.1.5. договору замовлення Замовника - доручення Замовника на виконання робіт, що дається Виконавцю на вибір Замовника в письмовій або електронній формі.

За умовами п.1.6 робота за цим Договором - це роботи з розроблення, модифікації, тестування та технічної підтримки програмного забезпечення, планування та проектування інтегрованих комп`ютерних систем, що поєднують апаратні засоби, програмне забезпечення та комунікаційні технології; роботи з обслуговування комп`ютерних систем і/або опрацювання даних та інші роботи у сфері інформаційних технологій.

У п.2.1 договору визначено, що предметом Договору є виконання Виконавцем робіт на замовлення Замовника та розподіл майнових прав на об`єкт права інтелектуальної власності, що Виконавець створить чи ймовірно створить під час виконання робіт.

У п.2.2 договору сторони домовилися, що всі майнові права інтелектуальної власності на об`єкт права інтелектуальної власності за цим Договором належать Замовнику, зокрема:

2.2.1. виключне право на використання об`єкта права інтелектуальної власності. Виключне право на використання об`єкта права інтелектуальної власності дозволяє Замовнику використовувати цей об`єкт права інтелектуальної власності на свій розсуд у будь-якій формі та будь-яким чином, не забороненим законодавством України;

2.2.2. виключне право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання об`єкта права інтелектуальної власності;

2.2.3. виключне право передати будь-якій особі право власності на всі майнові права інтелектуальної власності на об`єкт права інтелектуальної власності;

2.2.4. виключне право Замовника забороняти іншим особам використовувати об`єкт права інтелектуальної власності без його дозволу, за винятком випадків, коли таке використання не визнається згідно із законодавством порушенням прав;

2.2.5. виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності іншими особами, у тому числі шляхом звернення до судових установ;

2.2.6. виключне право вимагати поновлення порушених прав власника майнових прав інтелектуальної власності на об`єкт права інтелектуальної власності;

2.2.7. інші виключні майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

У п.п.2.3, 2.4 договору сторони домовились, що Замовник є одноосібним власником усіх майнових прав інтелектуальної власності на об`єкт права інтелектуальної власності за цим Договором з моменту створення його Виконавцем.

Згідно з п.2.4 договору за виконання роботи, що зазначена у п.1.1 цього договору, Замовник сплачує Виконавцю винагороду, передбачену п. 5 цього Договору.

Відповідно до п.п.5.1, 5.2 договору Винагорода Виконавця за роботу, що зазначено в п.1.1 цього Договору, є помісячною та визначається згідно наданих актів виконаних робіт (послуг). Сплата за виконану роботу Замовником визначає його згоду з її вартістю, об`ємом та якістю. Сплата винагороди здійснюється шляхом перерахування Замовником грошей на поточний рахунок Виконавця.

Факт виконання Виконавцем робіт за цим Договором щомісяця підтверджується актом про виконання робіт, укладеному Сторонами. Виконавець не пізніше ніж 2 числа місяця, наступного за звітним, подає Замовнику два примірники акта виконаних робіт. Замовник протягом трьох днів розглядає акт виконаних робіт і за умови відсутності заперечень щодо переліку та якості виконаних робіт підписує один примірник акта про надання послуг і повертає його Виконавцю (п.5.4 договору).

8.1. Договір набирає чинності з дня його укладання Сторонами та зберігає чинність протягом одного року до 01.07.2024р. Якщо за 30 днів до дати, що зазначено в цьому пункті, жодна Сторін не заявила про припинення цього Договору, цей Договір продовжується на аналогічний строк на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що листування між сторонами, замовлення Замовника, звіти Виконавця, акти про виконання робіт тощо можуть подаватися, підписуватися сторонами в електронному форматі з поставленням електронного підпису.

За твердженнями Позивача, усними домовленостями сторонами було визначено фіксовану щомісячну винагороду, незалежно від обсягу виконаних робіт, у розмірі 40102,00 грн.

Позивач у період з 01.02.2024 по 09.04.2024 надавав Відповідачу послуги - комп`ютерне програмування, моделювання та налаштування бізнес-процесів (шаблонів документів) до комп`ютерної програми "Система електронного документообігу "АйДок", що передбачена умовами Договору про виконання робіт і розподіл майнових прав на об`єкти права інтелектуальної власності, що створено під час виконання робіт №202373-19-fop-Fursov М.М. від 01.07.2023р..

У зв`язку з неоплатаю Відповідачем наданих послуг у повному обсязі, Позивач направив на його адресу вимогу щодо виплати винагороди за Договором, яку Позивач підписав цифровим підписом. До вимоги Позивач додав Акти виконаних робіт від 13.03.2024 №2/2024 та від 10.04.2024 №3/2024 (зв.арк.с. 66-69).

15.05.2024 Відповідач на електронну адресу Позивача направив лист-відповідь вих.№іс20240515-0-out (зв.арк.с. 69-71), в якому повідомив про те, що відмовляє Позивачу у підписанні Актів виконаних робіт, на які Позивач посилаєтесь у своїй вимозі, оскільки товариство не здійснювало замовлення послуг Позивача після 31.01.2024; Позивач не надав доказів отримання замовлень товариством; товариство не отримувало жодних актів виконаних робіт після 31.01.2024, які виступали б для товариства підтвердженням надання послуг; Позивач не підписав акти та звіт про виконання робіт кваліфікованим електронним підписом.

17.05.2024 Позивач повторно надіслав на адресу Відповідача додатки (акти виконаних робіт від 13.03.2024 №2/2024 та від 10.04.2024 №3/2024, звіт за період робіт з 01.02.2024 по 09.04.2024) до вимоги від 13.05.2024, підписані електронним підписом (арк.с. 18).

20.05.2024 Відповідач на електронну адресу Позивача направив відповіді на Акт виконаних робіт 2/2024 та Акт виконаних робіт 3/2024 (арк.с. 34-37), в яких повідомив про те, що ТОВ "Айкор Технолоджі" відмовляє у підписанні Актів виконаних робіт 2/2024 та 3/2024 підписаний за допомогою КЕП та направлений на його адресу 17.05.2024р. щодо послуг наданих у лютому на суму 40102,00 грн, березні 2024 року на суму 40102,00 грн, оскільки жодних замовлень на виконання робіт чи надання послуг у ОСОБА_2 (як ФОП, так і фізичної особи) у цей період товариство не здійснювало, жодних послуг чи робіт від ОСОБА_2 (як ФОП, так і фізичної особи) не отримувало.

Неоплата Відповідачем боргу за надані у лютому - квітні 2024 року послуги у сумі 80204,00грн, стала підставою для звернення Позивача з позовом у даній справі.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи доведено укладення і чинність у спірний період договору між Позивачем та Відповідачем і надання Позивачем спірних робіт у такий період. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з Відповідача суми 80204,00 грн. суд визнав обґрунтованими та правомірними.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, на підставі договорів.

Предметом укладеного між сторонами договору є виконання робіт Виконавцем на замовлення Замовника та розподіл майнових прав на об`єкт права інтелектуальної власності - комп`ютерні програми (програмне забезпечення).

Відповідно до ч.2 ст.430 ЦК України майнові права інтелектуальної власності на об`єкт, створений за замовленням, належать творцеві цього об`єкта та замовникові спільно, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.1, 20 Закону України "Про авторське право в суміжні права" комп`ютерні програми, які виражені у вихідному або об`єктному кодах, якщо вони є оригінальними, є об`єктом авторського права.

Частиною 2 ст. 25 Закону України "Про авторське право в суміжні права" передбачено, що без дозволу суб`єктів авторського права на комп`ютерну програму, якщо договором не передбачено інше та якщо зазначені в цій частині дії необхідні виключно для належного використання копії комп`ютерної програми за призначенням, у тому числі для виправлення помилок, законний користувач комп`ютерної програми має право: 1) здійснювати відтворення комп`ютерної програми в цілому або частково, будь-яким способом та в будь-якій формі; 2) здійснювати переклад, адаптацію або будь-яку іншу зміну (модифікацію) комп`ютерної програми і відтворення результатів таких дій.

Згідно з ч.ч. 2-4 ст.15 Закону України "Про авторське право в суміжні права" майнові права на твір, створений за замовленням, переходять до замовника з моменту створення твору у повному складі, якщо інше не передбачено договором замовлення. Майнові права інтелектуальної власності на твір образотворчого мистецтва, створений за замовленням (крім твору, спеціально створеного як елемент комп`ютерної програми), належать його автору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо майнові права на твір переходять до замовника, автор має право на винагороду.

З положень наведених норм можливо зробити висновок, що комп`ютерне програмування, моделювання та налаштування бізнес-процесів (шаблонів документів) до комп`ютерної програми є способом використання твору. Якщо таке використання твору відбувається за замовленням власника майнових прав, який отримує комерційну вигоду від такого використання об`єкту інтелектуальної власності, тобто майнові права на результати робіт переходять на замовника робіт, виконавець цих робіт з авторською комп`ютерною програмою має право на відповідну винагороду.

Зазначеному праву кореспондує обов`язок замовника сплатити винагороду в будь-якому випадку.

Свої зобов`язання сторони узгодили шляхом укладення Договору про виконання робіт і розподіл майнових прав на об`єкти права інтелектуальної власності, що створене під час виконання робіт. Умови договору з урахуванням особливостей об`єкта інтелектуальної власності містять в собі елементи договору підряду.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ст. 837 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умови укладеного сторонами договору передбачають надання замовлення замовником із технічним завданням у письмовій або електронній формі (п.1.5 договору) та оформлення актів виконаних робіт (послуг) (п.5.3 договору).

Матеріали справи свідчать про те, що Позивачем Відповідачу надіслані акти виконаних робіт №2/2024 від 13.03.2024 та №3/2024 від 10.04.2024 за виконані у лютому - березні 2024 року роботи.

При цьому Позивач, надіславши підписані ним акти, не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання Товариства до підписання надісланих ним актів виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови замовника від підписання акта.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2018 у справі №908/3519/16.

Крім того, за практикою Верховного Суду, закон пов`язує виникнення зобов`язання з оплати робіт з фактом їх виконання, а сам по собі акт виконаних робіт не є визначальним для виникнення такого зобов`язального правовідношення. Надсилання та підписання актів пізніше вказаного у Договорі строку не змінює правових наслідків для Відповідача, що виникли у зв`язку з виконаними Позивачем роботами, адже підписання чи непідписання сторонами актів виконаних робіт не визначає факт їхнього виконання. (постанова від 11.10.2018 у справі №916/446/16).

Отже, підтвердженням факту виконання робіт з комп`ютерною програмою можуть бути не тільки акти виконаних робіт, підписані замовником і виконавцем, а також інші докази, які містять відомості, що мають значення для справи.

У даній справі, на підтвердження надання послуг у спірний період, Позивач подав:

роздруківки з веб-серверу Гітхаб за період з 31.01.2024 по 09.04.2024, що підтверджують написання ним відповідного програмного коду щодо iDoc ("Система електронного документообігу "АйДок"). У верхній лівій частині роздруківки зазначено виконавця відповідного програмного коду - "ОСОБА_1", у центрі - зазначено дату виконання коду та кількість внесених змін;

листування з громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , про яких стверджує, що перший є фактичним кінцевим бенефіціарним власником Товариства Відповідача, а друга - одноосібною власницею Товариства. Під час листування обговорювалось про факт виконання Позивачем відповідних робіт у вигляді внесення змін у березні, лютому та квітні у поточні проекти й прийняття відповідних змін ОСОБА_5 та ОСОБА_9 як підтвердження надання замовлень на такі роботи. Назви файлів містять назви проектів, над якими на той час продовжував працювати Позивач;

історію проектів Позивача з Гітхабу, згідно з якими до проектів "doc_template_cuaeuromix_financial_operations", "doc_template_cuaeuromix_dismissal_zayava", "doc_template_cuaeuromix_transfer_akt", "doc_ template_cuaeuromix_dogovor" після закінчення виконання Позивачем робіт вносив зміни його колега- користувач "данилостехура" 10, 17, 22, 23, 29 та 30 квітня, 2, 23, 29 та 30 травня 2024 року, на підтвердження того, що після закінчення виконання Позивачем робіт, працівники Товариства Відповідача вносили подальші зміни до програмних кодів, написаних Позивачем.

На підтвердження фактичного виконання робіт Позивачем також свідчить роздруківка електронного листа від 27.05.2024 з електронної адреси Українсько-американського Товариства з обмеженою відповідальністю "Євромікс" з іноземними інвестиціями - контрагентом Відповідача, який замовляв у нього роботи, про підтвердження його посадовою особою - фінансовим директором Українсько-американського Товариства ОСОБА_10 надання ТОВ "Айкор Технолоджі" послуг за участю Позивача з лютого по квітень 2024 (арк.с. 66).

Як встановлено місцевим господарським судом, автором комп`ютерної програми "Система електронного документообігу "АйДок" є гр. ОСОБА_8 , а продавцем цієї комп`ютерної програми на умовах тендеру є Відповідач (а.с.54, 55).

На підтвердження цього у матеріалах справи містяться: копія Свідоцтва № НОМЕР_1 про реєстрацію авторського права ОСОБА_6 на твір "Компьютерна програма "Система електронного документообігу "АйДок" (арк.с.27), копія акту на невиключне право використання Системи електронного документообігу "АйДок" від 31.07.2018, складеного між Ліцензіаром ОСОБА_8 та ТОВ "Айкор-Технолоджі" в особі Генерального директора ОСОБА_4. (арк.с. 64), витяг щодо тендерів ТОВ "Айкор Технолоджі" відповідно до інформації з підсистеми «СОNTR AGENT» системи "Ліга" (арк.с.53 на зв.-55), де зафіксовано, що Відповідач є продавцем у закупівлі у вигляді прав на використання, послуги щодо забезпечення функціонування Системи електронного документообігу "АйДок".

Викладені обставини Відповідачем не спростовані під час розгляду справи.

Крім того, для виконання робіт Позивачем щодо комп`ютерної програми "Система електронного документообігу "АйДок" необхідним є надання доступу до неї власником майнових прав, оскільки відповідно до роздруківки електронних листів від ОСОБА_8 та від ОСОБА_11 такий доступ був наданий Позивачеві 19.03.2024 та 01.04.2024 (арк.с.65 та на зв.).

Доказів зворотного Відповідачем також не надано.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, враховуючи невиконання Відповідачем зобов`язань за договором №202373-19-fop-Fursov від 01.07.2023 у частині повної та своєчасної оплати наданої у спірний період за цим договором роботи, зазначеної в актах №2/2024 від 13.03.2024, №3/2024 від 10.04.2024, та ненадання ним доказів, які б спростовували таке порушення, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з Відповідача боргу у визначеному Позивачем розмірі - 80204,00грн. та, у зв`язку з цим, для задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів зазначає, що доводи Скаржника зводяться до того, що Позивачем не доведено факт надання Відповідачем заявок на виконання робіт у лютому - квітні 2024 року та, у зв`язку з цим, невиконання цих робіт останнім. При цьому Скаржник, стверджуючи таке, не надає власних доказів на підтвердження своєї позиції та лише заперечує докази Відповідача.

Матеріали справи містять підписані акти виконаних робіт, за якими у сторін немає спору, роботи оплачені, при цьому за ними замовлення та технічні завдання (заявки) Замовника також відсутні. Докази зворотного Скаржником не надані.

Слід зазначити, що обсяг та найменування виконаних Позивачем робіт, зазначений у цих актах є аналогічними тим, що наведені у спірних актах, що, у тому числі, спростовує відповідні доводи Скаржника. Адже, як було правильно зазначено Позивачем, саме відсутність спору і претензій Апелянта з підписання актів виконаних робіт за період з липня 2023 по січень 2024 за ідентичною формою акта виконаних робіт, свідчить про "спрощену практику взаємодії" між сторонами.

Крім того, у будь-якому випадку, за умовами договору, строки виконання робіт визначаються у заявках Відповідача, однак їх виконання не обмежується місячним строком. Також договір не містить умов стосовно обов`язкового щомісячного надання заявок (замовлень) Відповідачем. Між тим, винагорода виконавця за виконані роботи, згідно з п.5.1 договору, є помісячною.

Твердження скаржника про відсутність доказів здійснення Позивачем спірних робіт не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним і наявними у матеріалах справи доказами, які є більш вірогідними, ніж заперечення Відповідача наведені в їх спростування, про що було правильно зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.

При цьому колегія суддів вважає, що доводи скарги про фальсифікацію доказів щодо наявності господарських правовідносин з боку Позивача мають декларативний характер, оскільки Скаржник не надав доказів на їх підтвердження, звернення до правоохоронних органів тощо.

Стосовно вартості робіт, то умови договору не містять узгодження сторонами вартості робіт виконавця.

Разом з тим, згідно з п.5.1 договору винагорода Виконавця за роботу є помісячною та визначається згідно наданих актів виконаних робіт (послуг). Сплата за виконану роботу Замовником визначає його згоду з її вартістю, об`ємом та якістю.

Статтею 843 ЦК України встановлено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

У даному випадку, невизнання Замовником виконання робіт не є перешкодою для визначення вартості виконаних робіт, оскільки у справі є відомості щодо вартості аналогічних робіт. Зокрема, про аналогічні роботи свідчать акти виконаних робіт за минулі періоди, щодо яких у сторін немає спору (арк.с. на зв. 38 - 40). При цьому відмінність у вартості робіт, наданих згідно з актом №1/2023 від 31.07.2023, за поясненнями Позивача, виникла з урахуванням початку виконання робіт за цим актом. Натомість Скаржник не надав заперечень щодо таких пояснень та не навів жодної альтернативи чи доказу, які б підтвердили факт виконання інших робіт Виконавцем навіть за безспірний період, за який Апелянт оплатив роботи.

Також Скаржником, у спростування доводів Позивача, не надані докази відсутності господарської операції (тобто невиконання робіт) між Позивачем і Відповідачем, зокрема відсутності змін у структурі його активів та зобов`язань.

Між тим, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів).

Отже, з наведеного випливає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У цій справі, судом першої інстанції при розгляді даної справи були оцінені усі обставини справи та докази у сукупності.

Одночасно, будь-які докази на підтвердження своєї позиції та у спростування доводів Позивача, Відповідачем не надані, а сама лише незгода Скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам не вказує на те, що така оцінка була проведена з порушенням певного стандарту доказування.

Слід зазначити, що за приписами ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Щодо доводів про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права колегія суддів зазначає наступне.

Аргументи Відповідача про те, що докази виконання робіт не надані Позивачем в оригіналі, тому з огляду на сумніви в їх достовірності вони не могли бути прийняті в якості доказів, суд відхиляє.

Так, відповідно до ст.96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються у формі документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд першої інстанції врахував, що обидві сторони подали аналогічні клопотання про витребування оригіналів доказів із ствердженням про неможливість подати їх самостійно.

Між тим, відповідно до ч.8 ст.81 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У цьому спорі, суд першої інстанції встановив факт неможливості подачі таких доказів Позивачем. Разом з тим, ГПК України не встановлює порядку задоволення судом повідомлення про відсутність можливості подати витребувані судом докази.

Колегія суддів вважає, що доводи Відповідача якими він заперечує природу електронних доказів Позивача, посилаючись на відсутність саме на них кваліфікованого електронного підпису, ґрунтуються на помилковому тлумаченні ним норм чинного законодавства України, оскільки електронний підпис накладається на електронний документ, тобто форму подання доказу, а не на сам доказ (інформацію) (ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"). У даному випадку, відповідні докази були подані Позивачем у форматі електронних копій, з накладенням кваліфікованого електронного підпису представника відповідно до ч.8 ст.42 ГПК України.

Доводи щодо безпідставного залишення судом позовної заяви без руху вже після відкриття провадження у справі засновані на неправильному трактуванні Скаржником норм права, а саме положення ст.176 ГПК України, яка передбачає таку можливість.

Також колегія суддів зазначає, що хоча відсутність ухвали суду про задоволення клопотання Відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференції і є порушенням процесуального права, однак, у силу приписів ГПК України, таке порушення не являється беззаперечною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення спору по суті та враховуючи, що Відповідач був повідомлений належним чином про час, дату та місце судових засідань, а його представник приймав у них участь.

До того ж не є підставою для скасування рішення також перевищення строків розгляду справи та складення повного тексту рішення.

Посилання Скаржника на те, що таке перевищення строків може призвести до передчасного видання наказу, є його припущеннями .

Інші аргументи скарги також не впливають на правозастосовну позицію суду.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не підтверджуються належними доказами, не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом та не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи та норм чинного законодавства України, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги товариства.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

У цій справі, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкор Технолоджі" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2024р. у справі №904/2880/24 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В.Чус

Суддя В.Ф.Мороз