РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2025Справа № 910/13349/24

Суддя Господарського суду міста Києва Головіна К. І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскаф"

до Фізичної особи-підприємця Сейтхалілова Ернеста Сінаверовича

про стягнення 21 388,63 грн

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Діскаф" (далі - ТОВ "Діскаф", позивач) до Фізичної особи-підприємця Сейтхалілова Ернеста Сінаверовича (далі - ФОП Сейтхалілов Е.С., відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 21 388,63 грн за договором поставки № ДК-511 від 01.02.2022.

Позов обґрунтований тим, що відповідач порушив умови укладеного сторонами договору поставки в частині повної та своєчасної сплати вартості поставленого товару. У позові ТОВ "Діскаф" просить стягнути з відповідача основну заборгованість в сумі 15 120,00 грн, пеню у сумі 3 409,50 грн, штраф у сумі 1 512,00 грн, 3% річних в сумі 370,57 грн та інфляційні втрати в сумі 976,56 грн, що разом складає 21 388,63 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, подаючи відзив, заявив клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яке обґрунтоване тим, що справа потребує повного та всебічного встановлення всіх обставин справи, витребування доказів, проведення судової експертизи, в той час, як спрощений порядок розгляду спору звужує терміни реалізації відповідних прав учасників справи.

Розглянувши вказане клопотання ФОП Сейтхалілова Е.С., суд вважав його необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). За змістом ч. 3 ст. 12 ГПК України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 247 ГПК України малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними.

За змістом ч. 1 ст. 247 ГПК України малозначні справи про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються тільки у порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 6 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як вбачається із матеріалів позову, у даному випадку ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму, справа не є складною та віднесена до переліку справ, які можуть бути розглянуті тільки у спрощеному позовному провадженні. Крім того після відкриття провадження у справі ні предмет позову, ні його ціна, ні суб`єктний склад спору чи інші критерії, що впливають на складність справи, не змінилися, тому суд дійшов висновку, що немає необхідності переходити до розгляду справи у загальному позовному провадженні.

У той же час слід зазначити, що відповідно до ч. 8 статті 252 ГПК України під час розгляду справи в порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення учасників справи, викладені ними у заявах по суті спору.

При цьому сторони не обмежені у своєму праві (і суд сприяє їм у цьому) подавати заяви по суті позову, письмові пояснення щодо спірних питань із викладенням своєї позиції, заявляти клопотання, наводити свої доводи, міркування, заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань іншої сторони (опонента), а також користуватись усіма наданими процесуальними правами учасників справи.

Так, зі свого боку, відповідач у визначений законом строк надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, зазначив, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем, оскільки між сторонами спору не виникло відносин поставки; ФОП Сейтхалілов Е.С. ніколи не погоджував з ТОВ "Діскаф" ні у специфікації, ні в заявках найменування товару та умови його поставки; відповідач особисто товар не отримував та не уповноважував інших осіб на отримання цього товару; надані позивачем видаткові та товарно-транспортні накладні сторонами не складались, вони не відповідають вимогам первинних бухгалтерських документів, тому не можуть бути належними доказами у справі. Оскільки порушень договору з боку відповідача не відбулося, то й нарахування штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним.

Також у відзиві відповідач поставив позивачу запитання щодо фактичних обставин справи на підставі ст. 90 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проте, ТОВ "Діскаф" на вказані питання відповіді не надало, у зв`язку з чим відповідач подав заяву про зобов`язання позивача надати заяву свідка щодо поставлених йому питань.

За змістом ст. 90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті позову або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику спору про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити іншого учасника та суд про таку відмову у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь на поставлені запитання.

У даному випадку судом встановлено дотримання відповідачем вимог ст. 90 ГПК України при реалізації ним вказаного права. Разом з тим судом враховано, що письмової відмови від надання відповідей на поставлені питання від ТОВ "Діскаф" не надходило, що виключає наявність підстав для зобов`язання ТОВ "Діскаф" надати відповіді на поставлені запитання (що у свою чергу є правом, а не обов`язком суду).

При цьому суд керується положеннями ч. 4 ст. 13 ГПК України, відповідно до яких кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею відповідних процесуальних дій.

Також відповідачем було подане клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, яке обґрунтоване необхідністю встановлення справжності підписів Сейтхалілова Е.С. чи іншої уповноваженої особи на наданих позивачем видаткових та товарно-транспортних накладних з метою підтвердження факту отримання товару за договором.

Розглянувши вказане клопотання, суд вирішив відмовити у його задоволенні, виходячи з того, що це клопотання було заявлене відповідачем за умови надання ТОВ "Діскаф" певних відповідей на поставлені йому запитання (яких надано не було). У той же час судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмету доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто, у разі, коли висновок експерта не може бути замінений іншими засобами доказування, а наявні у справі докази є взаємно суперечливими. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 916/2430/16, від 24.04.2018 у справі № 910/9394/17, від 12.12.2018 у справі № 910/105772/17.

У відповіді на відзив позивач вказав, що твердження відповідача є суперечливими, оскільки особи, яких він не уповноважував на підписання накладних, регулярно приймають поставлений позивачем товар за адресами здійснення господарської діяльності ФОП Сейтхалілова Е.С., а в подальшому цей товар оплачується відповідачем. До вказаної відповіді на відзив позивачем були подані додаткові докази, які відповідач просив не приймати до розгляду через порушення визначених законом процесуальних строків.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У даному випадку суд врахував, що позивач у відповіді на відзив не обґрунтував поважність причин пропуску строку на подачу нових доказів, а тому такі докази не були прийняті судом до розгляду відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України.

У запереченнях до відповіді на відзив ФОП Сейтхалілов Е.С. зазначив, що позивач не спростував позицію відповідача, наявні в матеріалах справи накладні та ТТН не відповідають вимогам первинних бухгалтерських документів, відповідач у передбаченому договором порядку не погоджував поставок товару та, як наслідок, заборгованості у нього не виникло, відтак, сплачувати позивачу штрафні санкції та матеріальні втрати у нього обов`язку немає.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті позову та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 01.02.2022 між ТОВ "Діскаф" (постачальник) та ФОП Сейтхалілов Е.С. (покупець) був укладений договір поставки № ДК-511 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товар/устаткування, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар/устаткування у відповідності до умов даного договору (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.3 договору партією товар/устаткування є товар/устаткування, зазначеній в одній видатковій накладній. Сторони домовились про те, що умови даного договору поширюються на кожну партію товар/устаткування. Усі поставки товар/устаткування по накладних, оформлених сторонами протягом дії даного договору, вважаються такими, що поставлені на підставі та в межах даного договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) в самій накладній (п. 1.4, 1.5 договору).

Згідно з п. 1.6 договору умови даного договору сторонами викладені у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (з редакції 2000 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером даного договору, а також тих особливостей, що випливають з умов даного договору.

Пунктом 2.1 договору визначено, що загальна кількість товару/устаткування, яка поставляється на умовах даного договору, вказується сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору поставка товару/устаткування здійснюється постачальником за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 34; м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 27; м. Київ, вул. Василя Порика, буд. 13-В; м. Київ, вул. Амвросія Бучми, буд. 6-А; м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 5, згідно із заявками покупця; або транспортом за рахунок покупця зі складу постачальника шляхом самовивозу.

Згідно з п. 3.2 договору поставка товару/устаткування здійснюється на підставі узгодженої заявки покупця. Заявка покупця повинна містити найменування та кількість товару/устаткування, бажаний час та місце поставки. Заявка передається постачальнику за допомогою поштового, факсового, телефонного зв`язку, електронною поштою чи вручається уповноваженому представнику постачальника під розписку. У будь-якому випадку заявка має бути подана постачальнику за 3 робочі дні до бажаної дати поставки. Якщо постачальник має змогу виконати заявку, він повідомляє про це покупця усно або в письмовій формі, після чого заявка вважається узгодженою.

Відповідно до п. 3.3 договору найменування, асортимент, кількість та ціна товару/устаткування встановлюється у видаткових накладних.

Пунктом 3.6 договору встановлено, що товар/устаткувания постачається постачальником у строк, визначений узгодженою заявкою покупця. Постачальнику надається право дострокової поставки товарів/устаткування, причому покупець зобов`язаний прийняти товар/устаткування і своєчасно оплатити його вартість на умовах даного договору.

Згідно з пунктом 3.7 договору датою поставки товару/устаткування вважається дата, що зазначена друкарським способом у відповідній видатковій накладній.

Відповідно до п. 3.8 договору приймання-передача товару/устаткування по асортименту та кількості, здійснюється повноважними представниками сторін на підставі видаткової накладної, приймання-передача товару/устаткування по якості здійснюється на підставі документів, які засвідчують якість товару/устаткування.

Право власності на товар/устаткування та усі наступні ризики втрати та пошкоджень переходять до покупця з моменту передачі товар/устаткування, супровідних документів та підписання сторонами видаткової накладної; видаткова накладна засвідчує: факт поставки товару/устаткування його якість та кількість; сторони у цьому договорі погодили, що особа, яка підписала видаткову накладну, являється уповноваженою особою на підписання накладних з відповідними повноваженнями, які передбачені діючим законодавством з урахуванням асортименту, кількості, якості та ціни продукції, що поставляється (пункт 3.11 договору).

Пунктами 4.1 - 4.3 договору визначено, що базові ціни на товар/устаткування, що поставляється постачальником, є договірними і вказуються у накладних постачальника; сума даного договору складається із суми вартості партій товарів/устаткування, поставлених постачальником протягом строку дії даного договору та вказаних у накладних; ціни встановлюються у національній валюті України.

Згідно з пунктами 5.1, 5.3 договору оплата здійснюється в розмірі повної вартості товару/устаткування шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах у даному договорі. Покупець зобов`язаний оплатити вартість кожної отриманої партії товару протягом 14 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін, а в частині взаєморозрахунків діє до повного їх виконання (п. 8.1 договору).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору поставки ТОВ "Діскаф" поставило відповідачу товар на загальну суму 15 120, 00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: № ДК000009763 від 23.11.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010289 від 07.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010309 від 07.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010616 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010617 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010618 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010619 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн та відповідними товарно-транспортними накладними, які були підписані обома сторонами без зауважень.

Проте вартість вказаного товару відповідач не сплатив, а заперечуючи проти позову, вказав, що будь-яких відносин з приводу наведеної поставки товару у нього не виникло, вказані вище видаткові та товарно-транспортні накладні ні ним, ні уповноваженими особами не підписувались, а тому не відповідають критеріям первинних бухгалтерських документів.

Перевіряючи такі доводи відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Вимоги, щодо оформлення первинних документів наведені також у пункті 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Судом встановлено, що весь товар доставлявся відповідачу у погоджене місце поставки: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 34; м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 27; м. Київ, вул. Василя Порика, буд. 13-В; м. Київ, вул. Амвросія Бучми, буд. 6-А - ФОП Сейтхалілов.

Водночас у видаткових та товарно-транспортних накладних містяться: дата складання документа, найменування постачальника та одержувача, найменування та кількість товару, зміст та обсяг господарської операції, посилання на договір № ДК-511 від 01.02.2022, всі інші обов`язкові реквізити, що пред`являються до вимог первинних бухгалтерських документів. Також у вказаних документах наявні підписи уповноважених осіб, які приймали товар (Вакуленко, Занєгіна, Шлотгавер, Єршова) із зазначенням відомостей, що дозволяють ідентифікувати цих осіб.

При цьому суд враховує, що згідно з пунктом 3.11 договору сторони у цьому договорі погодили, що особа, яка підписала видаткову накладну, являється уповноваженою особою на підписання накладних з відповідними повноваженнями, які передбачені діючим законодавством, з урахуванням асортименту, кількості, якості та ціни продукції, що поставляється.

Крім того, як пояснив позивач, одні й ті самі особи з боку відповідача неодноразово отримували товар, будь-яких претензій чи заперечень від ФОП Сейтхалілов Е.С. стосовно поставки товару за укладеним договором № ДК-511 від 01.02.2022 до моменту звернення позивача до суду не надходило, що свідчить про його згоду на отримання товару.

Щодо доводів відповідача про те, що у визначений договором спосіб замовлення товару він з позивачем не погоджував, то суд такі твердження відхиляє, адже відповідно до п. 3.4 договору в разі, якщо представник покупця прийняв товар/устаткування та підписав видаткову накладну, вважається, що сторони попередньо узгодили найменування, асортимент, кількість та ціну товар/устаткування.

Таким чином, за висновком суду, факт поставки товару та його отримання відповідачем підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема, первинними бухгалтерськими документами (видатковими накладними, ТТН), які відповідають вимогам законодавства щодо їх оформлення та засвідчують здійснення господарської операції.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що відповідач не дотримався принципу недопущення суперечливої поведінки.

Добросовісність (bona fides) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини заборони суперечливої поведінки міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (подібний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17).

Отже судом встановлено, що відповідач, діючи недобросовісно, вартість поставленого товару не сплатив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 15 120,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки доказів належної оплати вартості товару відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ФОП Сейтхалілов Е.С основного боргу в сумі 15 120,00 грн підлягають задоволенню.

Також позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 3 409,50 грн, нараховану за період з 30.12.2023 по 23.10.2024, та штраф у сумі 1 512,00 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частинами 1-3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшеним у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 Господарського кодексу України).

За змістом статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У пункті 6.2 договору сторони погодили, що у разі несплати вартості товару/устаткування покупцем у строк, установлений п. 5.3 даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої партії товару за кожен день прострочення. При цьому пеня нараховується за увесь час існування прострочення в межах строків позовної давності, передбачених чинним законодавством України. Сплата пені не звільняє покупця від відшкодування збитків, нанесених постачальнику належним виконанням договору.

Порядок застосування штрафних санкцій закріплений в нормах статті 232 ГК України, згідно з частиною шостою якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Проте, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (нарахування протягом усього періоду існування заборгованості, тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 916/804/17, від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17, від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19, від 27.02.2024 у справі № 911/858/22, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 ).

Отже, здійснивши власний розрахунок пені за кожною видатковою накладною з урахуванням погодженого сторонами періоду її нарахування, суд встановив, що розмір пені буде становити 3 470,70 грн, тобто у більшому розмірі, ніж заявлено позивачем. Тому, зважаючи на межі позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача пені в сумі 3 409,50 грн, як просив позивач.

Щодо нарахування штрафу у сумі 1 512,00 грн, то суд приймає до уваги, що відповідно до п. 6.3 договору в разі, якщо покупцем будуть порушені строки сплати, передбачені в пункті 5.3 договору, більш ніж на 5 календарних днів, покупець сплачує постачальнику фінансову санкцію в сумі 10% від вартості несвоєчасно сплаченого товару/устаткування, що за своїм змістом є штрафом.

Перевіривши розрахунок позивача в цій частині, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню штраф у заявленій позивачем сумі - 1 512,00 грн.

При цьому одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Окрім того позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 370,57 грн та інфляційні втрати в сумі 976,56 грн, нараховані за прострочення основного зобов`язання за період з 30.12.2023 по 23.10.2024.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, суд прийшов до висновку, що нарахування позивачем матеріальних втрат є правомірним.

Здійснивши перевірку правильності нарахування матеріальних втрат, суд встановив, що він є неправильним, адже згідно з п. 5.3 договору відповідач зобов`язаний оплатити вартість кожної отриманої партії товару протягом 14 календарних днів з дати поставки товару позивачем, тому строк оплати за видатковою накладною № ДК000009763 від 23.11.2023 на суму 2 160,00 грн настав з 08.12.2023, за видатковими накладними № ДК000010289 від 07.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010309 від 07.12.2023 на суму 2 160,00 грн - з 22.12.2023, за видатковими накладними № ДК000010616 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010617 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010618 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн, № ДК000010619 від 16.12.2023 на суму 2 160,00 грн - з 31.12.2023.

Таким чином при перерахунку інфляції та 3% річних суд встановив, що правильним розміром нарахування інфляційних втрат буде - 1 282,69 грн, а 3% річних - 376,60 грн, стягнення яких фактично призведе до виходу судом за межі позовних вимог у порушення ч. 2 статті 237 ГПК України. Тому, враховуючи наведене, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в сумі 370,57 грн та інфляційні втрати в сумі 976,56 грн, тобто у заявлених позивачем розмірах.

За таких обставин позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскаф" підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України у разі задоволення позову, усі судові витрати покладаються на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, заявлених позивачем у вигляді витрат на правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн, проти стягнення яких заперечував відповідач, суд виходить з такого.

Частиною 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У даному випадку на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. заявник долучив до матеріалів справи:

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Осадько О.О. серії ЧК № 001111 від 01.04.2019;

- копію ордера про надання правничої допомоги серія СА № 1096685 від 08.09.2024 на представництво адвокатом Осадько О.О. інтересів ТОВ "Діскаф" в суді;

- копію договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 06.11.2023, укладеного між ТОВ "Діскаф" та адвокатом Осадько О.О.;

- копію додаткової угоди № 3 від 22.10.2024 до вказаного договору, за якою сторони погодили найменування, обсяг послуг та гонорар на загальну суму 45 000,00 грн;

- копію акту приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги № 3 від 23.10.2024, яким визначено, що розмір гонорару за надані послуги з правничої допомоги адвокатом Осадько О.О. становить 20 000,00 грн;

- рахунок-фактуру № 003 від 23.10.2024 на суму 20 000,00 грн.

Наведені вище докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, за якою при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тому, виходячи з принципу співмірності та розумності у визначенні вартості адвокатських послуг, зважаючи на: ціну позову (21 388,63 грн.); категорію розглянутої справи, яка є нескладною та малозначною; кількість учасників справи (позивач та відповідач); розгляд спору у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки позову; наявність відзиву відповідача, на який представник позивача підготував відповідь, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу з 20 000,00 грн до 5 000,00 грн.

Отже вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу суд задовольняє частково.

Також суд враховує висновок Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, згідно з яким витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскаф" до Фізичної особи-підприємця Сейтхалілова Ернеста Сінаверовича про стягнення 21 388,63 грн задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Сейтхалілова Ернеста Сінаверовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскаф" (02660, м. Київ, вул. Електротехнічна, буд. 47, ідентифікаційний код 41879050) основний борг у сумі 15 120 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять) грн 00 коп., 3% річних у сумі 370 (триста сімдесят) грн 57 коп., інфляційні втрати у сумі 976 (дев`ятсот сімдесят шість) грн 56 коп., пеню у сумі 3 409 (три тисячі чотириста дев`ять) грн 50 коп., штраф у сумі 1 512 (одна тисяча п`ятсот дванадцять) грн 00 коп., судовий збір у сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Повне судове рішення складене 03 квітня 2025 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного рішення.

Суддя Головіна К. І.