ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2025 р. Справа№ 910/9285/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 01.04.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Тарана Віктора Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 (повний текст складено і підписано 04.12.2024)

у справі № 910/9285/24 (суддя Мудрий С.В.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Фізичної особи-підприємця Таран Віктора Володимировича

про стягнення заборгованості в розмірі 457 540,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача 457 540,16 грн., які складаються з:

1) 9 924,70 грн. - основна заборгованість за спожиту теплову енергію за період з березня 2021 poку по листопад 2021 року, а також 957,66 грн. 3% річних та 3 893,32 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу;

2) 355 613,06 грн. - основна заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2021 року по травень 2024 року, а також 16 895,75 грн. 3% річних та 66 692,47 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу;

3) 969,23 грн. - заборгованість плати за абонентське обслуговування послуги з постачання теплової енергії (ПАО ТЕ) за період з листопада 2021 року по травень 2024 року;

4) 34,02 грн. - заборгованість з внесків за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії (ВКО ЦО);

5) 469,80 грн. - основна заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води (ПГВ) за жовтень 2024 року, а також 36,41 грн. 3% річних та 161,41 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу;

6) 1 870,39 грн. - основна заборгованість за послуги з постачання гарячої води (ГВ) за період з березня 2024 року по травень 2024 року, а також 8,44 грн. 3% річних та 13,50 грн. - інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу.

Позивач зазначив, що відповідач має грошове зобов`язання з оплати вартості поставленої у спірні періоди теплової енергії у частку нежитлових приміщень НОМЕР_1 площею 292,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. На підтвердження факту надання послуг на заявлену до стягнення суму позивачем надані корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон, відомості споживання теплової енергії, довідки про нарахування за теплову енергію, облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції.

В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24 позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції, встановивши, що матеріалами справи підтверджено надання у спірний період позивачем відповідачу послуг з постачання теплової енергії, з огляду на що позивач має право на стягнення з відповідача як плати за постачання теплової енергії та гарячої води, а також плати за абонентське обслуговування послуги з постачання теплової енергії та внесків за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії, так і нарахованих за порушення строків оплати 3 % річних та інфляційних втрат у визначених позивачем сумах.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Таран Віктор Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить:

- скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24 та ухвалити нове рішення яким залишити без розгляду позовну заяву на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України;

- у разі якщо суд апеляційної інстанції дійде до висновку про відсутність підстав для залишення без розгляду позовної заяви на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України - ухвалити нове рішення про закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України;

- у разі якщо суд апеляційної інстанції дійде до висновку про відсутність підстав для залишення без розгляду позовної заяви на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України та для закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України - ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні даного позову.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийняте без урахування усіх фактичних обставин справи та на підставі неналежних та недопустимих доказів.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- позовна заява підписана неуповноваженою особою, про що свідчить те, що у довіреності №14/06/24-21 від 14.06.2024 зазначається про те, що Лівочка М.О. (вказана особа підписала позовну заяву - примітка суду) уповноважений на представництво інтересів позивача не як адвокат, а як фізична особа у порядку само представництва, проте жодних документів, з яких вбачалося б наявність у Лівочки М.О. повноважень на представництво ним інтересів позивача у судах в порядку самопредставництва матеріали справи не містять;

- надані позивачем копії доказав засвідчені неуповноваженими особами, а відтак не є належними та допустимими;

- спірне приміщення перебуває у спільній частковій власності Тарана Віктора Володимировича (2/3) та ОСОБА_3, у зв`язку з чим очевидним є той факт, що власником 1/3 вказаних приміщень є інша особа-співвласник з якою міг би бути укладений відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги, проте вказаних обставин суд першої інстанції не з`ясував;

- наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спірне приміщення належить фізичній особі, а не фізичні особі-підприємцю;

- наданими позивачем доказами не підтверджується як факт надання спірних послуг, так і їх обсяги.

Також у апеляційній скарзі апелянтом заявлені клопотання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження, про призначення судової економічної експертизи та про визнання поважними причин пропуску ним строку на подання доказів та прийняття і врахування при розгляді апеляційної скарги доданих до скарги доказів.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2025 апеляційна скарга у справі № 910/9285/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9285/24, відкладено вирішення питання щодо відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Таран Віктора Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24.

03.03.2025 матеріали справи № 910/9285/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 Фізичній особі-підприємцю Тарану Віктору Володимировичу поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24 до закінчення апеляційного розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Тарана Віктора Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/9285/24 призначено до розгляду на 01.04.2025 об 11 год. 10 хв.

11.03.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про залишення без розгляду клопотання про призначення судової експертизи, в якому заявник, з посиланням на те, що наразі він апелянт вважає, що потреба у проведенні судової експертизи у даній справі відсутня, у зв`язку з чим він бажає відмовитися від заявлення даного клопотання та просити суд залишити його без розгляду.

З огляду на подання відповідачем клопотання про залишення без розгляду клопотання про призначення судової експертизи, а також враховуючи те, що подання заяв з процесуальних питань, так само як і подання заяв про залишення заяв з процесуальних питань без розгляду, є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд, колегія суддів залишає клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи без розгляду.

Щодо наданих відповідачем під час апеляційного перегляду додаткових доказів, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

З огляду на те, що відповідач участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав, колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням всіх наданих відповідачем в суді апеляційної інстанції доказів.

При цьому колегія суддів враховує і те, що матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення всіх обставин справи.

Станом на 01.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та інших клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», позивача визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 10.04.2018 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам та з 1 травня 2018 року здійснює постачання теплової енергії.

Згідно з пунктом 2.2.1 Статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює позивач.

23.01.2020 позивач (Теплопостачальна організація) та відповідач (Абонент) уклали договір на постачання теплової енергії №1 (далі Договір), відповідно до пункту 1.1. якого предметом договору є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 2.1. Договору при виконанні умов цього правочину, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими у встановленому порядку, Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж (далі - Правил), нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Пунктом 2.2. Договору визначено обов`язки Теплопостачальної організації, зокрема:

- постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та обсягах згідно з Додатком №1 до цього правочину (підпункт 2.2.1.);

- підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською державною адміністрацією (Додаток №2) (підпункт 2.2.2. договору);

- при зміні тарифів (додаток №3 до договору) забезпечувати розміщення інформації про їх змінення на сайті Комунального підприємства: https://www.kte.kiev.ua.tarufu/ (підпункт 2.2.3. договору).

Пунктом 2.3. Договору визначено обов`язки Абонента, зокрема:

- додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у Додатку №1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії (підпункт 2.3.1.);

- виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку №4 до Договору (підпункт 2.3.2.);

- у Додатках №8 та №9 до договору зазначити всі об`єкти теплоспоживання, підключені до теплових мереж Абонента (найменування, максимальні теплові навантаження, обсяги теплоспоживання, займана площа орендарів тощо) (підпункт 2.3.4.).

Відповідно до пункту 5.1. Договору облік споживання Абонентом теплової енергії здійснюється згідно із Законом України «Про комерційний облік».

Абонент, що має вузол обліку теплової енергії, щомісячно надає Теплопостачальній організації звіт по фактичному споживанню теплової енергії в терміни, передбачені у Додатку №1 до договору (пункт 5.2. договору).

Пунктами 6.3.6., 6.3.7. Договору передбачено, що відповідач несе відповідальність за виконання порядку розрахунків за теплову енергію, викладених в додатку №4 до цього договору; за виконання Правил, нормативних актів з питань користування, взаєморозрахунків за енергоносії та чинного законодавства України.

У відповідності до положень пункту 8.1. Договору він набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2021. Керуючись статтею 631 ЦК України, сторони домовились про те, що дія цього договору поширюється на взаємовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.05.2018.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пункт 8.4. Договору).

Пунктом 2 додатку №1 до Договору (Обсяги постачання теплової енергії «Абоненту») передбачено, що орієнтована вартість теплової енергії, відпущеної Абоненту за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору становить 54 773,14 грн. (разом із ПДВ).

Пунктом 1 додатку №3 до Договору «Тарифи на теплову енергію» визначено, що розрахунки з Абонентом за відпущену теплову енергію Теплопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідним органом у встановленому законодавством порядку, для Комунального підприємства (без урахування ПДВ), зокрема для опалення - 1 511,40 грн/Гкал;

Пунктами 3, 4 додатку №3 до договору «Тарифи на теплову енергію» сторони погоджуються з можливим зміненням тарифів в період дії Договору. Розмір податку на додану вартість визначається чинним законодавством України.

Згідно з абзацом 1 пункту 2 додатку №4 до договору Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує Теплопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий рахунок з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця або оформлює договір про заставу майна згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії.

Зі змісту додатку №8 до Договору слідує, що опалення подавалося до нежитлового приміщення, яке розташоване у Шевченківському районі міста Києва по вулиці Білоруська, 5, особовий рахунок №1, опалювальна площа 292,4 кв.м.

Із набранням чинності Закону України від 03.12.2020 №1060 «Про внесення змін деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг», внесено зміни до організації моделі договірних відноси з виконавцем послуг, а саме запроваджено укладання публічного договору шляхом приєднання.

Вказаним законом внесено зміни до частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

В силу вимог абзацу 2 частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такий договір вважається укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

30.09.2021 позивачем на своєму вебсайті (https://kte.kmda.gov.ua/) було опубліковано текст Договору про надання послуги з постачання теплової енергії за формою, встановленими Правилами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оскільки відповідач не прийняв рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклав з позивачем відповідний індивідуальний договір про надання комунальної послуги, вважається, що між позивачем (виконавець) та відповідачем (споживач) було укладено публічний договір приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії (далі Договір 1).

За умовами Договору 1:

- фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги (пункт 4);

- Виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», та складається з:

обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо;

частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку;

та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

Обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення (пункт 5);

- обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 №315 (далі - Методика розподілу).

Якщо будинок оснащено двома та більше вузлами комерційного обліку теплової енергії відповідно до вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», обсяг спожитої послуги у будинку визначається як сума показань таких вузлів обліку. За рішенням співвласників багатоквартирного будинку розподіл обсягу спожитої теплової енергії здійснюється для кожної окремої частини будинку, обладнаної вузлом комерційного обліку послуги.

Одиницею вимірювання обсягу спожитої послуги є гігакалорія (Гкал) (пункт 11);

У разі коли будинок на дату укладення цього договору не обладнаний вузлом (вузлами) комерційного обліку теплової енергії, до встановлення такого вузла (вузлів) обліку обсяг споживання послуги у будинку визначається відповідно до Методики розподілу (пункт 12);

- у разі відсутності інформації про показання вузла (вузлів) комерційного обліку та/або недопущення споживачем виконавця до вузла (вузлів) комерційного обліку для зняття показань для визначення обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, визначається середній обсяг споживання теплової енергії в будинку протягом попереднього опалювального періоду, а у разі відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів. Після відновлення надання показань вузлів комерційного обліку виконавець зобов`язаний провести перерозподіл обсягу спожитої послуги у будинку та перерахунок із споживачем. Перерозподіл обсягу спожитої послуги у будинку та перерахунок із споживачем проводиться у тому розрахунковому періоді, у якому було отримано в установленому порядку інформацію про невідповідність обсягу, але не більш як за 12 розрахункових періодів (пункт 20);

- розподіл обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» здійснює виконавець (пункт 22);

- зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) розподільного обліку теплової енергії (приладів-розподілювачів теплової енергії) здійснюється щомісяця споживачем, крім випадків, коли зняття таких показань здійснюється виконавцем за допомогою систем дистанційного зняття показань.

Виконавець періодично, не менш як один раз на рік, проводить контрольне зняття показань засобів вимірювальної техніки вузлів розподільного обліку/приладіврозподілювачів теплової енергії у присутності споживача або його представника. Результати контрольного зняття показань засобів вимірювальної техніки вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії є підставою для здійснення перерозподілу обсягу спожитої послуги та проведення перерахунку із споживачем (пункт 23);

- зняття виконавцем показань вузлів обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії за допомогою систем дистанційного зняття показань може здійснюватися без присутності споживача або його представника (пункт 24);

- у разі ненадання споживачем виконавцю у визначений сторонами строк показань вузла (вузлів) розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, якщо такі показання зобов`язаний знімати споживач, для цілей визначення обсягу теплової енергії, спожитої споживачем, протягом трьох місяців визначається середній обсяг споживання споживачем теплової енергії у попередньому опалювальному періоді, а за відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів (пункт 25);

- споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з:

плати за послугу, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 (Офіційний вісник України, 2019, №71, ст. 2507), - в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022, та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання;

плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця https://kte.kmda.gov.ua/wp-content/uploads/2021/09/Zminy-do-Nakazu-360.pdf.

У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду), а також умовно-постійної частини тарифу (протягом року) (пункт 30);

- вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Розмір тарифу зазначається на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця: https://kte.kmda.gov.ua/wp-content/uploads/2021/10/Taryfy-dlyaKP-KYYIVTEPLOENERGO-vstanovleni-rozporyadzhennyam-KMDA-vid-19-zhovtnya-2021- roku-2176-.pdf?x56614.

У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті.

У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну ціни/тарифу на послугу виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачу з посиланням на рішення відповідного органу (пункт 31)

- розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.

Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. У разі застосування двоставкових тарифів умовно-постійна частина тарифу нараховується щомісяця.

Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно (пункт 32);

- споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (пункт 34);

- у разі коли споживач вніс плату виконавцю за розрахунковий період не в повному обсязі або більшому, ніж зазначено в рахунку, обсязі, виконавець здійснює зарахування коштів згідно з призначенням платежу. За відсутності призначення платежу - у такому порядку: в першу чергу - в рахунок плати за послугу; в другу чергу - в рахунок плати за абонентське обслуговування (пункт 37).

- цей правочин набирає чинності з моменту акцептування його споживачем, але не раніше ніж через 30 днів з моменту опублікування і діє протягом одного року з дати набрання чинності. Якщо за один місяць до закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк (пункти 51, 52).

Згідно з договором купівлі-продажу частки нежитлового приміщення від 18.07.2019 до відповідача перейшло право власності на 1/3 частки нежитлових приміщень НОМЕР_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, площею 292, 4 кв.м.

Згідно з договором купівлі-продажу частки нежитлового приміщення від 17.12.2019 до відповідача перейшло право власності на 1/3 частки нежитлових приміщень НОМЕР_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, площею 292, 4 кв.м.

Отже, згідно з наявних у матеріалах справи доказів випливає, що Підприємець є власником частини нежитлових приміщень НОМЕР_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо посилань відповідача на те, що спір сторін не підсудний, оскільки спірне приміщення належить фізичній особі, а не фізичні особі-підприємцю, а відтак підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, колегія суддів зазначає про таке.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися справи за участю фізичних осіб-підприємців Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 по справі № 916/1261/18 виходила з таких міркувань:

«21. Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

22. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

23. Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

24. Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

25. Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

26. Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

27. Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

28. Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

29. Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

30. Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.»

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) та від 09.10.2019 у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19) зазначено, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Відповідно до ст. 42 ГПК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За змістом ч. 1 ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦК України першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У ст. 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (ст. 26 ЦК України).

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію, яка викладені у постанові Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 904/844/24 предметом розгляду у якій були позовні вимоги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до Фізичної особи-підприємця Храменок Дмитра Олександровича про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання.

Так, при розгляді вказаної справи суд апеляційної інстанції закрив провадження у справі № 904/844/24 на підставі чп. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір у цій справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має вирішуватися судом цивільної юрисдикції.

За висновком суду апеляційної інстанції у спірних правовідносинах, що стосуються надання комунальних послуг, Храменок Д. О. виступає в статусі фізичної особи, оскільки є власником нежитлового приміщення № 63 загальною площею 209,5 кв.м. у багатоквартирному будинку 1 і споживачем комунальних послуг саме як фізична особа, а докази використання ним цього нежитлового приміщення саме у підприємницькій діяльності у справі відсутні і це не впливає на правовий статус його як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, набутого ним у власність саме як фізичною особою.

Водночас Верховний Суд постанову апеляційного господарського суду скасував та направив справу на новий розгляд до апеляційного господарського суду, зазначивши про наступне:

- як вбачається з оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, власником нежилого приміщення № 63, площею 209,5 кв.м, вбудованого в перший поверх житлового будинку, є Храменок Дмитро Олександрович , як фізична особа;

- Верховний Суд зазначає про те, що відповідно до вимог чинного законодавства суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності, як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. З огляду на викладене нерухоме майно має реєструватися саме за фізичною особою. Наведеним спростовуються безпідставні доводи позивача у касаційній скарзі про те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Храменок Д. О. як фізична особа помилково зазначений власником нежилого приміщення, а не як фізична особа - підприємець;

- разом з цим Верховний Суд зазначає про те, що суд апеляційної інстанції, правильно встановивши особу та статус власника зазначеного нерухомого майна, залишив поза увагою інші відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: відомості про об`єкт нерухомого майна, не надав цим відомостям належну правову оцінку як окремо, так і у сукупності з іншими доказами. Зокрема суд апеляційної інстанції не надав оцінку відомостям щодо типу та технічного опису майна, залишив поза увагою те, що зазначене нерухоме майно має статус нежилого приміщення, розміщеного на першому поверсі житлового будинку;

- згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;

- відповідно до пункті 3.24., 5.37. ДБН В 2.2-15:2019 нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. У цокольному, першому, другому, третьому і вище поверхах житлових будинків допускається розміщувати вбудовані і вбудовано-прибудовані приміщення громадського призначення;

- суд апеляційної інстанції, не врахувавши наведені норми та не надавши належну правову оцінку наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостям щодо типу та технічного опису майна - нежилого приміщення № 63, площею 209,5 кв.м, житлового будинку, не встановив з достовірністю обставини щодо мети використання цього майна його власником, не з`ясував, з якою метою Храменок Д. О. набув у власність зазначене нерухоме майно, чи було набуття та подальше використання цього приміщення його власником пов`язане з його господарською діяльністю;

- у зв`язку з цим суд апеляційної інстанції залишив поза увагою наявні в матеріалах справи витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо Фізичної особи - підприємця Храменок Д. О. станом на 18 січня 2024 року та станом на 04 березня 2024 року, не з`ясував обставин щодо наявності у Храменок Д. О. статусу фізичної особи - підприємця, зокрема не встановив, чи перебував Храменок Д. О. у статусі фізичної особи - підприємця станом на 01 жовтня 2021 року - дату оформлення позивачем у цій справі договірних відносин з надання послуги з постачання теплової енергії зі споживачами житлового будинку за типовим індивідуальним договором, а також чи перебував Храменок Д. О. у цьому статусі у період з 05 листопада 2021 року по 30 листопада 2023 року, що є спірним заявленим позивачем у цій справі періодом, за який стягується заборгованість;

- відповідно до частини першої статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності;

- Верховний Суд також зазначає про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо видів економічної діяльності Фізичної особи - підприємця Храменок Д. О. та не з`ясував з достовірністю, який вид економічної діяльності за КВЕД здійснювала зазначена особа у спірний період та чи передбачає цей вид господарської діяльності використання нежилого приміщення № 63, площею 209,5 кв.м, житлового будинку у підприємницьких цілях;

- отже, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, не з`ясував з достовірністю зазначені вище обставини, дійшов передчасного висновку про відсутність в матеріалах справи доказів використання відповідачем нежилого приміщення № 63, площею 209,5 кв.м, житлового будинку у підприємницькій діяльності.

Колегія суддів зазначає про те, що наявними у матеріалах справи доказами та відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо відповідача підтверджено наступне:

- приміщення НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1 є нежитловими приміщеннями які розташовані у багатоквартирному будинку та не об`єктами нежитлової нерухомості;

- при цьому вказані об`єкти нежитлової нерухомості використовуватись відповідачем саме для підприємницької діяльності про що свідчить те, що Договір 20.01.2020 укладено між позивачем та відповідачем саме як фізичною особою-підприємцем;

- в свою чергу доказів того, що у спірний період (березень 2021 poку - жовтень 2024 року) такі приміщення використовуватись відповідачем як фізичною особою матеріали справи не містять);

- у спірний період відповідач так само мав статус фізичної особи-підприємця, а згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідачем при поданні відомостей до вказаного реєстру зазначено що, серед іншого, видом його економічної діяльності за КВЕД є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що, наявними у матеріалах справи доказами у їх сукупності з більшою ймовірністю підтверджується те, що спірні приміщення використовувались відповідачем саме у його підприємницькій діяльності, що спростовує посилання останнього на те, що спір сторін не підлягає вирішення у порядку господарського судочинства та, відповідно, свідчить про відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Посилання апелянта на те, що спірне приміщення перебуває у спільній частковій власності Тарана Віктора Володимировича (2/3) та ОСОБА_3, у зв`язку з чим очевидним є той факт, що власником 1/3 вказаних приміщень є інша особа-співвласник, з якою міг би бути укладений відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги, проте вказаних обставин суд першої інстанції не з`ясував, колегія суддів відхиляє та зазначає про те, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується факт укладення між позивачем та ОСОБА_3. відповідного договору щодо постачання теплової енергії у нежитлові приміщення НОМЕР_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в той час як за приписами чинного законодавства саме відповідач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто саме він має довести те, що позивач отримав плату за теплову енергію, яка була поставлена у приміщення, власником якого є відповідач, проте таких доказів відповідач суду не надав.

При цьому колегія суддів вважає окремо зауважити на тому, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана позиція є усталеною та викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 у справі №904/6293/17.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі №910/12034/18 зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, проте необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг.

Відповідач зазначає про те, що наданими позивачем доказами не підтверджується обсяги поставленої теплової енергії, стягнення вартості якої є предметом цього позову.

Щодо вказаного слід зазначити наступне.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 оснащений інженерною мережею з централізованого опалення, нежитлові приміщення у житловому будинку мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення, а відтак у позивача відсутня технічна можливість не здійснювати постачання теплової енергії виключно у спірне приміщення.

Теплова енергія постачається безперервно якщо договором не передбачено інше (п.29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (далі - Правила №1198)).

Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених ст.16 цього Закону (ч.ч. 3 4 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Аналогічні положення містяться у п. 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 (далі - Правила №630) та п. 11 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.02 2022 № 85 (далі - Правила № 690).

Згідно з п.36 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункти 24, 25 Правил № 630).

Матеріли справи не містять доказів відключення у спірний період від теплопостачання як будинку за адресою: АДРЕСА_1, так і спірних нежитлових приміщень.

Постачання теплової енергії у гарячій воді до спірного об`єкта нерухомого майна у період з березня 2021 року по травень 2024 підтверджується:

- корінцями наряду (включення) від 17.10.2020 №557, (виключення) від 12.04.2021 №5, (включення) від 26.10.2021 №1105, (відключення) від 28.03.2022, (включення) від 26.10.2022 №1304, (відключення) від 08.04.2023 №867, (включення) від 16.10.2023 №873, (відключення) від 28.03.2024 №1199;

- актами про готовність комерційного обліку споживача до роботи: №20/811 від 07.05.2020, №21/828 від 01.09.2021, №23/712 від 25.09.2023, №00656 від 20.07.2022, №00663 від 22.06.2022;

- актами перевірки стану вузла обліку теплової енергії споживача: №20/886 від 24.07.2020, №21/814 від 15.06.2021, №01248 від 17.07.2023, №24/801 від 22.01.2024.

Зі змісту вищезазначених актів вбачається, що вузол комерційного обліку споживача обладнаний опломбованими теплолічильниками СВТУ-11Т(М2), заводський номер 1374, SKS-3, заводський номер 040045, а також витратомірами SDU, заводський номер 600446, ВД-1, заводський номер 32/2109.

Споживання теплової енергії за договорами підтверджується: обліковими картками, довідками про нарахування за теплову енергію, актами наданих послуг та звітними відомостями вимірюваних параметрів, а також відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання до об`єкта нерухомого майна за спірний період, копії яких містяться в матеріалах даної справи.

Надання послуг з абонентського обслуговування за період з листопада 2021 року по травень 2024 року підтверджується відповідними актами, копії яких також наявні у матеріалах справи.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що як відповідач, так і будь-які інші мешканці будинку АДРЕСА_1 в місті Києві, зокрема і співвласник спірних приміщень ОСОБА_3., у період, заборгованість за який заявлена позивачем до стягнення, зверталися до відповідача з відповідними претензіями щодо якості та/або кількості послуг.

Водночас, виходячи з змісту послуги за постачання теплової енергії, вказані послуги фактично надаються одночасно всім мешканцям будинку та, відповідно, не можуть бути надані лише частині мешканців.

При чому припинення надання таких послуг в будь-якому випадку через певний проміжок часу ускладнить експлуатацію будинку та, відповідно, буде помітно для мешканців будинку.

Отже, надані позивачем докази у сукупності підтверджують як факт постачання теплової енергії до будинку, що знаходиться за спірною адресою, так і обов`язок відповідача оплатити теплову енергію.

При цьому колегією суддів відхиляє твердження відповідача про те, що позовна заява підписана неуповноваженою особою, про що свідчить те, що у довіреності №14/06/24-21 від 14.06.2024 зазначається про те, що Лівочка М.О. (вказана особа підписала позовну заяву - примітка суду) уповноважений на представництво інтересів позивача не як адвокат, а як фізична особа у порядку само представництва, проте жодних документів, з яких вбачалося б наявність у Лівочки М.О. повноважень на представництво ним інтересів позивача у судах в порядку самопредставництва матеріали справи не містять, з посиланням на те, що:

- положеннями ч. 2 ст. 58 ГПК України. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу;

- ч. 1 ст. 60 ГПК України встановлено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, серед іншого, довіреністю фізичної або юридичної особи;

- ч. 5 ст. 12 ГПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

- справа сторін є малозначною у розумінні положень ГПК України, а на підтвердження повноважень представників позивачем до позовної заяви додані копії відповідних довіреностей;

- саме лише те, що Лівочка М.О. є адвокатом вказаних вище висновків не спростовує.

З вказаних вище підстав колегією суддів відхиляються і посилання апелянта на те, що надані позивачем копії доказав засвідчені не уповноваженими особами, а відтак не є належними та допустимими.

Судом першої інстанції цілком вірно встановлено, що заборгованість позивача перед відповідачем за надані послуги з постачання теплової енергії за вказаними договорами у період з березня 2021 року по травень 2024 року становить 365 537,76 грн., заборгованість плати за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії у період з листопада 2021 року по травень 2024 року - 969,23 грн., а заборгованість внесків за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії - 34,02 грн., проте жодних доказів погашення цієї заборгованості відповідачем не надано.

Крім цього, 12.02.2020 позивач (Виконавець) та відповідач (Споживач) уклали договір про надання послуг з централізованого постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання №00100 (далі Договір 2), у якому сторонами погоджено, що:

- Виконавець зобов`язується своєчасно надавати Споживачу відповідної якості послугу з централізованого постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а Споживач - своєчасно та у повному обсязі оплачувати надану послугу за встановленим тарифом у строки і на умовах, що передбачені договором (пункт 1);

- споживачем послуги з централізованого постачання гарячої води є власник (орендар) нежитлового приміщення (пункт 2);

- тарифи на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води затверджуються органом виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (пункт 5);

- на момент укладення цього Договору тариф на послугу становить - 98,07 грн/куб.м (разом із ПДВ), затверджений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.12.20118 №2340. У разі зміни тарифу оплата за централізоване постачання гарячої води Споживачем здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього Договору (пункти 6, 7);

- плата за надану послугу справляється згідно з Правилами № 630 (пункт 8);

- оплата послуги за показаннями засобів обліку, встановлених у приміщенні, проводиться лише у разі здійснення .обліку в усіх гонках розбору гарячої води у приміщенні незалежно від наявності засобів обліку на вводах у будинок. Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності засобів обліку, встановлених у приміщенні, без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом 5 пункту 15 Правил, згідно з яким у разі несправності засобів обліку води, що не підлягає усуненню, плата за послугу з моменту її виявлення, вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання та/або випадків, коли засоби обліку, встановлені у приміщенні, не знаходяться на абонентському обліку Виконавця або зняті з нього. Виконавець і Споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку

Споживач, який не має засобів обліку гарячої води, оплачує послуги з централізованого постачання гарячої да згідно з нормативами споживання гарячої води, визначеними в залежності від кількості та виду (типу) водорозбірних пристроїв, встановлених у приміщенні та графіку роботи приміщень. що встановлено 9 годин на добу/тиждень, 5 діб на тиждень. Нормативи споживання визначаються відповідно до умов даного Договору, з урахуванням рішень органів місцевого самоврядування та інших нормативних актів, зокрема ДБН В.2.5.-64.2012 «Внутрішній водопровід та каналізація» (пункт 9);

- показання будинкових засобів обліку знімаються представником Виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника Споживачів. Показання засобів обліку, встановлених у приміщенні, знімаються Споживачем щомісяця та надаються виконавцю в останній день звітного місяця (телефоном, факсом, особисто та інше) за формою, зазначеною Додатку 2 до Договору або відповідно до проектної документації (пункт 11);

- розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуги щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуги платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (пункт 12)..

З 01.11.2021 у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №1182 від 11.12.2019 та постанови Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 року Позивачем здійснюється надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Зі змісту ату №20/506 від 14.01.2020 випливає, що нежитлове приміщення площею 292,4 кв.м, яке розташоване у місті Києві по вулиці Білоруська, 5 обладнане трьома приладами лічильниками гарячого водопостачання Gross ETR: №52, №57, №58.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наявними у матеріалах справи доказами, зокрема актами надання послуг з постачання гарячої води, актами виконання робіт з плати за абонентське обслуговування послуги з постачання гарячої води, а також рахунками на оплату, підтверджується, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за жовтень 2021 року та березень 2024 року - травень 20234 року становить 2 340,19 грн., заборгованість плати за абонентське обслуговування з постачання гарячої води у період з листопада 2021 року по травень 2024 року - 482,58 грн.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що укладення Договору 2 з відповідачем як з фізичною особою-підприємцем та те, що матеріали справи не містять доказів того, що у період після його укладення і до закінчення спірного період відповідач не звертався до позивача з пропозицією щодо укладення нового договору саме з фізичною особою додатково свідчить про те, що протягом усього спірного періоду нежитлові приміщення використовувались відповідачем саме у підприємницькій діяльності.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача 457 540,16 грн., які складаються з:

1) 9 924,70 грн. - основна заборгованість за спожиту теплову енергію за період з березня 2021 poку по листопад 2021 року, а також 957,66 грн. 3% річних та 3 893,32 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу;

2) 355 613,06 грн. - основна заборгованість за спожиту теплову енергію за період з листопада 2021 року по травень 2024 року, а також 16 895,75 грн. 3% річних та 66 692,47 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу;

3) 969,23 грн. - заборгованість плати за абонентське обслуговування послуги з постачання теплової енергії (ПАО ТЕ) за період з листопада 2021 року по травень 2024 року;

4) 34,02 грн. - заборгованість з внесків за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії (ВКО ЦО);

5) 469,80 грн. - основна заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води (ПГВ) за жовтень 2024 року, а також 36,41 грн. 3% річних та 161,41 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу;

6) 1 870,39 грн. - основна заборгованість за послуги з постачання гарячої води (ГВ) за період з березня 2024 року по травень 2024 року, а також 8,44 грн. 3% річних та 13,50 грн. - інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до пункту 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198, споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Водночас суд першої інстанції цілком вірно, встановивши, що зі змісту прохальної частини позову вбачається, що в ній не міститься вимога про стягнення заборгованості з плати за абонентське обслуговування з постачання гарячої води у період з листопада 2021 року по травень 2024 року у розмірі 482,58 грн., зауваживши на тому, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України), дійшов висновку про те, що він позбавлений повноважень на задоволення такої вимоги, хоч про неї і згадується у мотивувальній частині позову.

З огляду на обставини, які встановлені вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати спожитих послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, строк оплати яких настав, у відповідача наявні:

- основна сума заборгованості: за спожиту теплову енергію за період з березня 2021 року по травень 2024 року у розмір 365 537,76 грн.;

- основна сума заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за жовтень 2021 року та березень 2024 року - травень 2024 року у розмірі 2 340,19 грн.;

- основна сума заборгованості за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії у період з листопада 2021 року по травень 2024 року у розмірі 969,23 грн.;

- основна сума заборгованості за обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії у розмірі 34,02 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Також, у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем вартості послуг з теплопостачання, централізованого постачання гарячої вони, за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії та обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії позивачем нараховано до стягнення:

- 17 853,41 грн. 3% річних та 70 585,79 грн. інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми боргу за спожиту теплову енергію за загальний період з 01.03.2021 по 31.05.2024, а також

- 44,85 грн. 3% річних та 174,91 грн. інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми боргу за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за загальний період з 01.10.2021 по 31.05.2024.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати поставленої у спірні періоди теплової енергії, позивач відповідно до положень ст. 625 ЦК України має право нарахувати на прострочені суми грошових зобов`язань інфляційні втрати та 3 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок колегія суддів визнає його арифметично вірним.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі та 3 % річних підлягають задоволенню за розрахунками позивача, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Тарана Віктора Володимировича задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тарана Віктора Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/9285/24.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 01.04.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко