РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.03.2025Справа № 910/12305/24

Суддя Н.Плотницька, розглянувши справу

за позовомОб`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишна оселя Садова 34" (54055, місто Миколаїв, вулиця Садова, будинок 34)
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1)
провизнання договору про постачання природного газу укладеним
Представники сторін
від позивача:Ремешевський Є.А.
від відповідача:Онацька О.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.10.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишна оселя Садова 34" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" про визнання договору про постачання природного газу укладеним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем всупереч положенням чинного законодавства відмовлено в укладені договору про постачання природного газу, а саме з підстави, не передбаченої законодавством.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 відкрито провадження у справі № 910/12305/24, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.11.2024.

30.10.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

05.11.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11.11.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

11.11.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.

В підготовчому засіданні 11.11.2024 суд постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 16.12.2024.

22.11.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

13.12.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника

13.12.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Підготовче засідання, призначене на 16.12.2024, не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про призначення підготовчого засідання на 03.02.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви в підготовчому засіданні на 17.02.2025.

17.02.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

В підготовчому засіданні 17.02.2025 суд, керуючись пунктом 3 частиною 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України, постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.03.2025.

В судове засідання 13.03.2025 з`явились представники сторін та надали пояснення по суті спору.

Представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, відповідно до яких в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представники відповідачів заперечують проти заявлених позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позов, та просять суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

У судовому засіданні 13.03.2025 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін та розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишна оселя Садова 34" (позивач у справі) є юридичною особою, створеною у відповідності із Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" з метою забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном і належного утримання багатоквартирного будинку № 34, розташованого по вулиці Садова в місті Миколаєві.

Відповідно до вимог ст.ст. 9 та 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" загальними зборами співвласників позивача було прийнято рішення про передачу усіх функцій з управління багатоквартирним об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку, що підтверджується протоколом № 2 від 28.05.2023.

Відповідно до акту прийому-передачі від 31.05.2023 разом з іншим спільним майном багатоквартирного будинку в управління до позивача від Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец-ВАК" було передано дахову котельню - внутрішньо будинкову систему опалення, яка використовується для теплозабезпечення будинку.

З метою виконання власних функцій та забезпечення мешканців будинку тепловою енергію в опалювальний період позивач 04.09.2024 направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (відповідач у справі) лист № 57 від 03.09.2024 для укладання договору на постачання природного газу.

Листом № 125/2/2/1-9617 від 23.09.2024 відповідач повідомив позивача про необхідність прийняття позивачем на себе заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Телец-ВАК" за використаний природний газ перед відповідачем, без якого позивач не отримає підтвердження про приєднання до договору.

Звертаючи до суду з даним позовом, позивач зазначає, що незважаючи на надання повного пакету документів, необхідних для укладання договору про постачання природного газу, відповідач до цього часу не уклав зазначеного договору з позивачем та не надав обґрунтованої відмови від укладання такого договору. Також позивач зазначає, що вимоги відповідача про підписання договору про переведення боргу, як на умову укладання договору, є безпідставними, оскільки жоден з нормативних актів, які регулюють порядок укладання договору, не містять в собі таких вимог. Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують права співвласників будинку, інтереси яких представляє позивач, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про визнання договору про постачання природного газу укладеним в редакції позивача.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказав на відсутність прямої вказівки закону щодо обов`язковості укладення договору. Крім того, відповідачем вказується на неможливості визнання договору укладеним, оскільки у вказаний період у позивача був наявний інший постачальник ("постачальник останньої надії").

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5, 6 статті 4 Цивільного кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.

Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Згідно з статтею 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (частина 4 статті 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до частини 6 вищевказаної норми у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до абзацу 12 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині другій статті 16 Цивільного кодексу України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належить визнання права припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення..

Зазначений в частині другій статті 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У разі невизнання стороною договору, укладення якого є обов`язком в силу вимог закону, права іншої сторони на укладення такого договору підлягають захисту судом на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Згідно з частинами 1-3 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до частини 2 статті 648 Цивільного кодексу України особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства.

Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом (частина 1 статті 649 Цивільного кодексу України).

Як визначено частиною 3 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Крім того, відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 648 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Отже, суд вправі задовольнити позов про зобов`язання укласти договір лише у разі, якщо встановить наявність правовідносин, зважаючи на які сторони зобов`язані укласти договір, але одна зі сторін ухилилася від цього. При цьому має бути доведено і наявність прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору з позивачем.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського від 25.05.2018 у справі № 61/341.

Частинами 1, 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено що, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він:

- заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом;

- існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частинами 1-2 статті 13 Господарського кодексу України передбачено, що державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб`єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб`єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов`язання сторін і регулюються їх господарські відносини.

Особливості укладення господарських договорів за державним замовленням визначені статтею 183 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1-3 статті 183 Господарського кодексу України договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб`єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов`язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення. Держава в особі Кабінету Міністрів України виступає гарантом за зобов`язаннями державних замовників. Укладення сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому статтею 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством. Державний контракт укладається шляхом підписання сторонами єдиного документа.

Спеціальним законом, що визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу є Закон України "Про ринок природного газу".

Статтею 3 Закону України "Про ринок природного газу" встановлено, що ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" встановлено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Норми Закону України "Про ринок природного газу" не передбачають визначення суб`єктів господарювання - виконавців державного замовлення, що уповноважені від держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов`язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення.

Отже, постачання природного газу здійснюється за договором, який не ґрунтується на державному замовленні.

Одночасно пунктом 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" постачальник "останньої надії" - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладанні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг). Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" може містити окремі умови для різних категорій споживачів. При цьому в межах кожної категорії споживачів договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним.

Згідно з статтею 24 Закону України "Про ринок природного газу" постачальник "останньої надії" - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладанні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Частинами 1, 2 та 4 Цивільного кодексу України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

З наведеного вбачається, що нормами Закону України "Про ринок природного газу" у взаємозв`язку зі статтею 633 Цивільного кодексу України встановлена пряма вказівка щодо обов`язковості укладання договору на постачання природного газу лише для постачальника "останньої надії", який визначається Кабінетом Міністрів України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" не визначено "постачальником останньої надії" у порядку, встановленому Законом України "Про ринок природного газу".

Таким постачальником є Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.09.20203 № 793-р).

Отже, обов`язковість укладення договору постачання природного газу для відповідача прямою вказівкою закону не визначена.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено: 07.04.2025

Суддя Н.Плотницька