ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 Справа № 917/1989/24

Суддя Мацко О.С., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали

за позовною заявою Державної екологічної інспекції Центрального округу, 36039, м. Полтава, вул. Коцюбинського, 6, ,

до Миргородського госпрозрахункового мисливсько-рибальського підприємства Полтавської обласної організації УТМР, 37600, Полтавська обл.., м. Миргород, вул. Гоголя, 88, ,

про стягнення 40 000,00 грн.

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Державна екологічна інспекція Центрального округу звернулась до Господарського суду Полтавської області з позовом до відповідача про стягнення 40000,00 грн збитків, заподіяних внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Ухвалою від 18.11.2024р. суд відкрив провадження у справі, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи, зокрема встановив відповідачу строк у 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов . Вказана ухвала була направлена відповідачу поштою (зареєстрований Електронний кабінет відсутній), та повернута до суду без вручення адресату без поставлення на конверті будь-якої відмітки, яка б давала можливість визначити причину невручення поштового відправлення адресату. У зв`язку з цим судом було повторно скеровано ухвалу відповідачу з супровідним листом від 17.12.2024р., яка теж повернулася до суду без вручення адресату.

Проте Відповідач через систему Електронний суд надав суду відзив на позов від 29.11.2024р., у якому проти позову заперечує. Позивач 04.12.2024р. надав відповідь на відзив, на яку відповідач відреагував шляхом подання заперечення. Після цього від позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення від 13.12.2024р.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України сторони суду не надали.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено наступне:

На підставі наказу №06-27/181 від 14.02..2020 та направлення №06-28/178 від 14.02.2020 Державна екологічна інспекція Центрального округу (далі позивач, Інспекція) провела плановий захід (перевірку) дотримання вимог природоохоронного законодавства відповідачем, який є користувачем мисливських угідь.

За результатом вказаної перевірки Інспекція склала акт перевірки від 24.02.2020 №06-28/178, де зафіксовані порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства.

02.03.2020 Інспекція прийняла припис №7/02.5-23 від 23.03.2020, який направлений відповідачу.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача збитків за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, Інспекція посилається у позові на ряд виявлених у відповідача порушень. Однак, як вбачається з суті позову, позивач заявляє до стягнення суму збитків 40000,00 грн, яку він обрахував на підставі Такс для обчислення розміру відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення законодавства в галузі, мисливського господарства та полювання (крім видів, занесених до Червоної книги України) затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства екології та природних ресурсів України 19 червня 2017 року № 301/222, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 липня 2017р. за № 842/30710.

Тобто, заявлена до стягнення сума нарахована лише за встановлені у п.9 Акту перевірки порушення вимог ст. 19 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» щодо строків здійснення полювання на самок кабана, а саме:

Позивачем встановлено та відображено в Акті, що Миргородським госпрозрахунковим мисливсько-рибальським підприємством Полтавської обласної організації УТМР надано на перевірку журнал обліку ліцензій і дозволів на добування (відстріл і вилов) диких тварин в мисливських угіддях, відповідно до якого 27.01.2019 проводилось облавне полювання та була добута самка кабана (ліцензія №064787, згідно Акту, згідно інших наявних у справі документів номер ліцензії 069787, самої копії ліцензії до суду учасниками справи не надано).

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» полювання може здійснюватися у такі строки: на самок лані, оленів європейського і плямистого, козулі, лося, муфлона, кабана та їх молодняк, здатний до самостійного існування, - у вересні - грудні. Отже, за твердженням позивача, відповідач допускає провадження господарської діяльності в мисливських угіддях на території Миргородського р-ну, Полтавської обл., під час якої недотримуються умови визначені пунктом 2.2.6 договору про умови ведення мисливського господарства №034/13 від 01.08.2013 тa порушуються вимоги Закону України «Про мисливське господарство та полювання» (суд зазначає, що сторонами неодноразово здійснюється посилання на вказаний договір, однак до матеріалів справи ні позивачем, ні відповідачем даний договір не додано).

Позивач у позові вказує, що вказана самка кабана була добута не в строк, який встановлений в законодавстві - статті 19 Закону України «Про мисливське господарство та полювання.

Керуючись Таксою для обчислення розміру відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення законодавства в галузі, мисливського господарства та полювання (крім видів, занесених до Червоної книги України) затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства екології та природних ресурсів України 19 червня 2017 року № 301/222, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 липня 2017р. за № 842/30710, позивач розрахував збитки, заподіяні тваринному світу, внаслідок порушення строків добування мисливських тварин на території відповідача, на суму 40 000,00 грн.

На підставі викладеного, Інспекція направила відповідачу претензію про сплату вказаних коштів, яку відповідач не задовольнив. Зазначене стало підставою для звернення з цим позовом.

Відповідач, заперечуючи поти позову, пояснив, що 27.01.2019р. дійсно за ліценхією проводилося колективне полювання з загоничами (облавне полювання) на самця кабана та його молодняк, здатний до самостійного існування. Полювання здійснювалося колективом мисливців у відповідності з наказом, який погоджено з Полтавським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та департаментом екології і природних ресурсів Полтавської ОДА (арк.справи 64 зворот- 65) і яким було встановлено строки полювання з 04.08.2018р. до 28.01.2019р. з використанням собак мисливських порід, на якиї у мисливців були паспорти. Рід час полювання собаками було виявлено кабана. Під час огляду було з`ясовано, що це молодняк самки кабана, здатний до самостійного існування вагою близько 50 кг. Відповідачем була проведена перевірка, під час якої встановлено, що жоден з мисливців не здійснював постріл по вказаній тварині, встановити, якою саме собакою добуто тварину не було можливим, про що складено Акт (арк.справи 64).. У відповідності до законодавства було здійснено запис до ліцензії достовірних даних та забезпечено проведення державної ветеринарно-санітарної експертизи туші добутого кабана у Миргородській державній лікарні ветеринарної медицини (відповідний запис про добутого звіра внесено до Журналу обліку ліцензій і дозволів на добування (відстріл, відлов) диких тварин в мисливських угіддях відповідача, а.с.60)

Тобто, здобуття вказаної тварини відбулося не з вини користувача мисливських угідь, тому відповідач не може бути суб"єктом, який повинен відшкодовувати вказані збитки.

У відповіді на відзив позивач наполягає, що саме на відповідача як користувача мисливських угідь покладено обов"язок додержуватися встановлених правил, норм, лімітів і строків добування мисливських тварин.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Згідно із частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із пунктом 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно статтею 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, у тому числі, шляхом відшкодування збитків.

За змістом положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків унаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (утрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 68,69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України доведення відсутності вини у спричиненні шкоди покладено на відповідача.

Для застосування міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1)протиправної поведінки; 2) розміру збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Отже, слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, в свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

При зверненні із даним позовом, позивач стверджує про завдання відповідачем (користувачем мисливського угіддя) шкоди навколишньому природному середовищу з огляду на здійснення полювання на території мисливського угіддя у строки, заборонені законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 63 Закону України «Про тваринний світ» порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу тягне за собою адміністративну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Частиною четвертою статті 63 Закону України «Про тваринний світ» передбачається, що підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу. Розмір компенсації за незаконне добування, знищення або пошкодження видів тваринного світу, а також за знищення чи погіршення середовища їх існування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні вимоги передбачені частиною першою статті 43 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» відповідно до яких, відшкодування збитків, завданих унаслідок порушення законодавства у галузі мисливського господарства та полювання, здійснюється добровільно або за рішенням суду відповідно до законодавства за затвердженими в установленому порядку таксами, а за їх відсутності - за розрахунками користувачів мисливських угідь.

Відповідно до розрахунку розміру заподіяної шкоди, який здійснено позивачем на підставі наказу охорони та Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.06.2017 за № 301/222, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.07.2017 за №842/30710 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування збитків, завданих унаслідок порушення законодавства в галузі мисливського господарства та полювання (крім видів, занесених до Червоної книги України), розмір шкоди складає 40000,00 грн.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські тварини - це дикі звірі та птахи, що можуть бути об`єктами полювання; мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства; користувачі мисливських угідь - спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.

Статтею 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» визначено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.

Відповідач є користувачем вказаних мисливських угідь.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» встановлено, що користувачі мисливських угідь зобов`язані додержуватися встановлених правил, норм, лімітів і строків добування мисливських тварин, раціонально використовувати державний мисливський фонд, не допускати погіршення екологічного стану мисливських угідь.

Частиною першою статті 34 Закону України «Про тваринний світ» передбачається, що користувачі об`єктами тваринного світу в установленому законодавством порядком зобов`язані додержуватися встановлених правил, норм, лімітів використання об`єктів тваринного світу.

Відповідно до вимог частини третьої статті 17 Закону України «Про тваринний світ» спеціальне використання об`єктів тваринного світу здійснюється лише за відповідними дозволами чи іншими документами, що видаються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ця вимога поширюється також на власників чи користувачів земельними ділянками, на яких перебувають (знаходяться) об`єкти тваринного світу.

Статтею 17 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» визначено, що добування мисливських тварин, віднесених до державного мисливського фонду здійснюється за дозволом - ліцензією або відстрільною карткою.

За ліцензією здійснюється полювання на кабана, лань, оленів європейського та плямистого, козулю, лося, муфлона, білку, бабака, бобра, борсука, ондатру, куницю лісову. Ліцензії видаються мисливцям користувачем мисливських угідь, який отримує їх у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. Ліцензії та відстрільні картки видаються мисливцям із зазначенням у них терміну та місця здійснення полювання з урахуванням лімітів добування мисливських тварин та пропускної спроможності мисливських угідь.

Положення про правила проведення полювань, поводження із зброєю та порядок видачі ліцензій на добування мисливських тварин, затверджено Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №549 від 17.10.2011 (далі Положення).

Вказане Положення є обов`язковим до виконання всіма користувачами мисливських угідь України та учасниками полювання.

На кабана, лань, оленів європейського та плямистого, козулю, лося, муфлона (далі - парнокопитні тварини) дозволяється індивідуальне, колективне та облавне полювання (п.1.2. Положення).

Перед початком полювання розпорядник полювання проводить інструктаж з правил безпеки при проведенні полювань. У журналі реєстрації інструктажу з правил безпеки при проведенні полювання зазначаються номер ліцензії на добування кабана, лані, оленів європейського та плямистого, козулі, лося, муфлона, бабака, бобра, борсука, ондатри, куниці лісової, білки (далі - мисливські тварини), за якою буде проводитися полювання, вид тварини, місце, спосіб та строк проведення полювання, прізвище та ініціали учасника полювання, номер посвідчення мисливця та номер щорічної контрольної картки обліку добутої дичини і порушень правил полювання (далі - контрольна картка). Після проведення інструктажу з правил безпеки при проведенні полювання розпорядник засвідчує проведення інструктажу своїм підписом, а учасники полювання розписуються про ознайомлення з інструктажем у журналі реєстрації інструктажу з правил безпеки при проведенні полювання, який повинен бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою Республіканського комітету Автономної Республіки Крим, обласного управлінням лісового та мисливського господарства, Севастопольського державного досвідного лісомисливського господарства (далі - державні органи лісового та мисливського господарства). Мисливець, який відмовився розписатися в зазначеному журналі, до полювання не допускається (п.1.4. Положення).

До початку полювання розпорядник полювання зобов`язаний зробити відмітку у контрольних картках усіх мисливців, які беруть участь у полюванні, про місце проведення полювання, строк полювання, вид тварини, дозволений до добування, та номер ліцензії на добування мисливських тварин (далі - ліцензія) (п.1.5. Положення).

Одразу після добування тварини на місці відстрілу (відлову) до початку вивезення добутої тварини, а також у разі закінчення зазначеного в ліцензії строку полювання, ліцензія закривається шляхом проставлення відміток про результат полювання. Після закриття ліцензії до початку транспортування добутої тварини з місця добування розпорядник полювання зобов`язаний зробити відмітку у контрольних картках та засвідчити її проставленням свого підпису (п.1.6. Положення).

Після проведення полювання мисливець, якому було видано ліцензію, зобов`язаний повернути її користувачеві. У 10-денний строк після закінчення сезону полювання користувачі подають державному органу лісового та мисливського господарства, від якого отримали ліцензії, звіт про результати проведення полювань за ліцензіями. У звіті користувач зазначає кількість добутих тварин за видами, їх вік, стать та додає до звіту всі отримані ним ліцензії. Державний орган лісового та мисливського господарства узагальнює звіти користувачів та зберігає їх протягом трьох років разом з повернутими ліцензіями. Після закінчення строку зберігання зазначені звіти та ліцензії списуються відповідно до встановленого законодавством порядку (п.1.9. Положення).

Відповідно до Розділу IV Положення ліцензія - це документ суворої звітності, який дає право на добування однієї особини тварини певного виду, що зазначена в ньому.

За ліцензією здійснюється полювання на кабана, лань, оленів європейського та плямистого, козулю, лося, муфлона, бабака, бобра, борсука, ондатру, куницю лісову, білку.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання видає за клопотаннями державним органам лісового та мисливського господарства необхідну кількість бланків ліцензій на мисливський сезон.

Державні органи лісового та мисливського господарства реєструють отримані бланки ліцензій в журналі обліку ліцензій, який повинен бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою. На виданих бланках проставляється відмітка про реєстрацію в державному органі лісового та мисливського господарства, який їх видав (проставляються штамп або печатка цього органу, дата, підпис керівника).

Державні органи лісового та мисливського господарства видають бланки ліцензії користувачам в кількості відповідно до лімітів, затверджених на мисливський сезон спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, після попередньої оплати користувачами вартості ліцензій і перерахування цих коштів спеціально уповноваженому центральному органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання.

Ліцензія заповнюється працівником користувача, який уповноважений на охорону мисливських угідь, в день проведення полювання, до початку полювання. При заповненні ліцензії в ній обов`язково зазначаються: прізвище мисливця та номер посвідчення мисливця, номер контрольної картки та строк проведення полювання (строк зазначається прописом). Після заповнення ліцензії і отримання документа, що підтверджує сплату вартості ліцензії, ліцензія видається мисливцеві.

Строки полювання встановлені статтею 19 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Так, на самців лані, оленів європейського і плямистого, лося, муфлона, кабана та його молодняк, здатний до самостійного існування, - у серпні - січні; на самок лані, оленів європейського і плямистого, козулі, лося, муфлона, кабана та їх молодняк, здатний до самостійного існування, - у вересні- грудні.

З метою раціонального використання мисливських тварин, охорони диких тварин, а також середовища їх перебування забороняється полювання у заборонений час, а саме: у не дозволені для полювання строки на відповідні види тварин (п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про мисливське господарство та полювання»).

Як зазначалося судом вище, копії ліцензії до справи сторонами не подано; однак з наявних у справі матеріалів вбачається, що відповідачем було оформлено ліцензію №069787 на добування кабана, відповідно до якої дозволяється ОСОБА_1 добування одного кабана на території мисливських угідь відповідача, дата полювання 27.01.2019р., відмітка про добутого звіра: вікова група молодняк; стать самка, вага тварини до 50 кг (дані з Журналу обліку ліцензій і дозволів на добування (відстріл, відлов) диких тварин в мисливських угіддях Миргородського ГРМП (арк..справи 69-51).

Згідно Наказу №11 від 24.05.2018р. «про відкриття та проведення полювання у мисливський сезон 2018-2019 років на території угідь Миргородського ГМРП» (арк..справи 64 зворот-65), встановлено такі строки полювання: на самця кабан та його молодняк, здатний до самостійного існування з 04.08.2018р. по 28.01.2019р. включно; - на самок козулі, кабана та їх молодняк, здатний до самостійного існування - з 01.09.2018р. по 30.12.2018р.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи визначений у ліцензії строк полювання на кабана встановлений відповідачем у відповідності до вимог абз. 7 ч.1 ст. 19 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Частиною 2 ст. 20 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» вказано, що дії, зазначені в пунктах 1-8 цієї статті (зокрема п.3 -полювання у не дозволені для полювання строки на відповідні види тварин), відповідно до законодавства кваліфікуються як незаконне полювання. Особи, винні у незаконному полюванні, несуть відповідальність згідно із законами.

У даному контексті слід зауважити, що незаконне полювання становить склад кримінального (ст. 248 Кримінального кодексу України) або адміністративного (ст. 85 Кодексу України про адміністративні правопорушення). При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що посадові особи відповідача чи мисливці, які здійснювали полювання за вказаною ліцензією були притягнуті до відповідальності.

Так, згідно Акту від 27.01.2019р., складеного та підписаного директором Миргородського ГМРП Лукаш В.І., мисливствознавцем та єгерем Миргородського ГМРП, та трупою мисливців-учасників полювання, мисливськими собаками була добута самка кабана (а.с.64). Як вказано у запереченні на претензію (а.с.62-63), самка кабана була виявлена безпосередньо собаками, а у момент підходу мисливців було виявлено тушку тварини та собак мисливських порід біля неї; перевіркою встановлено, що жоден мисливець не здійснював постріл по тварині.

Суд звертає увагу на те, що Акт перевірки уповноваженого органу не може бути єдиним і достатнім доказом порушення, а має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами. Відтак, відповідно до вищевстановлених фактичних обставин та нормативних положень, доводи позивача не підтверджують наявність протиправної поведінки відповідача як користувача мисливських угідь при здійсненні мисливцем полювання за ліцензією №069787.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права. Необхідною ознакою протиправності є нормативність, тобто закріплення моделі поведінки нормою права.

Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків, а тому важливим є встановлення того, що протиправна дія чи бездіяльність особи є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

З урахуванням викладеного, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем як користувачем мисливських угідь вимог природоохоронного законодавства, суд вважає, що позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача при здійсненні полювання за ліцензією №069787 та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та завданою шкодою (не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення для настання цивільно-правової відповідальності).

Як вже зазначено раніше, з огляду на норми законодавства, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, необхідною є наявність чотирьох умов: протиправної поведінки боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення зобов`язання боржником, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб, вини боржника.

Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності виконавця у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» означає, що необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналіз змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З урахуванням вищенаведених обставин та доказів, з урахуванням стандарту доказування «баланс вірогідностей», суд зазначає про відсутність у діях відповідача підстав для застосування до нього цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків.

У зв"язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем (судовий збір) не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 231, 233, 237, 238, 240 - 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позовних вимог.

2. Копії рішення направити сторонам.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України).

Повне рішення складено 02.04.25р.

Суддя О.С.Мацко