ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.04.2025 Справа №905/86/25

Суддя Господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазпромсервіс», м.Дружківка, Донецька область

до: Приватного акціонерного товариства «Грета», м.Дружківка, Донецька область

про стягнення 157 414,04грн

без виклику учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укргазпромсервіс», м.Дружківка, Донецька область звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Грета», м.Дружківка, Донецька область про стягнення заборгованості в розмірі 157414,04грн, з яких: 60062,40грн - сума основного боргу, 65204,29грн пеня, 5269,39грн 3% річних, 26877,96грн інфляція.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати поставленого товару за укладеним між сторонами договором поставки №1/8 від 13.01.2020.

Ухвалою від 07.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/86/25, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу строк до 03.03.2025 (з урахуванням часу пересилання засобами зв`язку) для подання відзиву на позов; запропоновано позивачу у строк до 21.02.2025 включно надати суду докази направлення відповідачу вимоги №1 від 14.01.2025, про що є посилання у позовній заяві.

За приписами ч.5 ст.6 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону №3200-IX від 29.06.2023) суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням ЄСІТС або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Порядок виклику учасників справи у судове засідання визначено ст.120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), відповідно приписів ч.ч.2, ч. 3 якої суд повідомляє учасників справи про вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язкова. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Частиною 5 ст.176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч.4 ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч.11 ст. 242 ГПК України (в редакції Закону №3200-IX від 29.06.2023) якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до п.5.8 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженої рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, офіційна електронна адреса - сервіс Електронного кабінету ЄСІТС.

Згідно з п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Відповідно до вищенаведених приписів законодавства копія ухвали суду про відкриття провадження у справі була надіслана до Електронного кабінету обох учасників справи та згідно довідки, сформованої у системі Діловодство спеціалізованого суду, доставлена до електронних кабінетів сторін 07.02.2025 о 20:06год.

Таким чином, учасники справи належним чином були повідомлені про порушення провадження у справі.

17.03.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання з додатками №б/н від 17.03.2025 про долучення до матеріалів справи доказів надіслання ПАТ «Грета» вимоги №1 від 14.01.2025 року.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За приписами ст.113 ГПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Пропуск процесуального строку - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причин, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.

Порядок поновлення та продовження процесуальних строків визначений в ст. 119 ГПК України, відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Продовження пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яке він використовує виходячи із поважності причин пропуску строку.

Як зазначалося судом вище, ухвалою від 07.02.2025 суд запропонував позивачу у строк до 21.02.2025 включно надати суду докази направлення відповідачу вимоги №1 від 14.01.2025, про що є посилання у позовній заяві. Отже, строк на вчинення даної процесуальної дії закінчився 21.02.2025.

Ураховуючи отримання ТОВ «Укргазпромсервіс» ухвали про порушення провадження у справі суду 08.02.2025 (враховуючи, що доставка здійснена 07.02.2025 не у робочий час), установлені судом строки на надання доказу є об`єктивно достатніми для вчинення процесуальної дії, суд не вбачає підстав, що об`єктивно унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальної дії у межах установленого строку.

Можливість відновлення пропущеного процесуального строку пов`язується із наявністю поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Згідно ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позивач не обґрунтував причин, які перешкоджали йому подати доказ у встановлений судом строк, з клопотанням про визнання поважними причини несвоєчасного подання доказу до суду не звертався, як наслідок поданий разом з клопотанням №б/н від 17.03.2025 доказ не приймається судом до розгляду.

Станом на 03.04.2025 від відповідача заяви по суті справи, клопотання з процесуальних питань не надходили, про причини та/або намір вчинити відповідні дії суд не повідомлений.

Відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, заперечень від сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) не надходило, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст.248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

13.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укргазпромсервіс» (далі - позивач, постачальник) та Приватним акціонерним товариством «ГРЕТА» (далі - відповідач, покупець) укладено договір поставки №1/8 (далі - договір), за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити у власність покупця комплектуючі (далі продукція) згідно видаткових накладних, окремими партіями згідно щомісячних заявок, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати зазначену продукцію на умовах цього договору. Найменування і вид продукції повинні бути у відповідності з кресленнями і технічними вимогами покупця та зазначаються в додатках до цього договору.

Відповідно до п.1.2. договору покупець купує товар за номенклатурою згідно Додатку№1.

За приписами п.2.1. договору вартість продукції, яка постачається постачальником, встановлюється сторонами у відповідних Протоколах узгодження договірної ціни, які є невід`ємними часинами даного договору і підтверджуються наданими розширеними калькуляціями.

Відповідно до п.2.4. договору після узгодження зміни договірної ціни сторони фіксують нові ціни шляхом підписання Протоколу узгодження договірної ціни.

За приписами п.2.6. договору розрахунки за продукцію здійснюються в безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Усі платіжні документи за договором оформлюються з дотриманням вимог діючого законодавства України.

Грошові кошти за кожну партію продукції перераховуються покупцем на поточний рахунок постачальника на підставі рахунків за фактом відвантаження зі складу постачальника протягом 5 банківських днів (п.2.7. договору).

Відповідно до п.4.1. договору поставка продукції здійснюється по щомісячним заявкам від покупця із зазначенням номенклатури, кількості та термінів поставки. Покупець зобов`язаний направляти постачальнику заявку не пізніше 24 числа місяця, що передує місяцю поставки.

За приписами п.4.6. договору зобов`язання постачальника щодо поставки вважається виконаним, а продукція поставленою покупцеві в момент передачі продукції представникові покупця та підписання ним видаткової накладної на цю продукцію в якій зазначаються найменування товару. З цього моменту покупець несе всі ризики загибелі або пошкодження продукції. Датою поставки є дата, зазначена у видатковій накладній.

Пунктом 4.7. договору передбачено, що покупець зобов`язаний прийняти товар протягом 24 годин з моменту здійснення доставки товару (інформацію про час доставки надає постачальник будь-яким оперативним засобом зв`язку телефон, факс, електронна пошта). Претензії щодо кількості товару приймаються до розгляду постачальником не пізніше 30 календарних днів від дати фактичного отримання товару покупцем. Претензії щодо якості товару приймаються до розгляду постачальником не пізніше 30 календарних днів від дати фактичного отримання товару покупцем. Невідповідність товару вимогам щодо якості та кількості, встановлені договором, оформлюється двостороннім актом.

Пунктом 9.6. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2020р., а в частині виконання зобов`язань сторонами до повного їх виконання. У разі якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не повідомила іншу про припинення дії договору, він вважається пролонгованим на тих саме умовах на кожен наступний календарний рік.

Відповідно до п.9.7. договору додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Договір підписаний обома сторонами та скріплений печатками підприємств.

Протоколи узгодження договірної ціни у якості погодження між сторонами вартості продукції відповідно до п.2.1., п.2.4 договору матеріали справи не містять.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.01.2022 відповідач надіслав позивачеві лист-заявку №16 від 25.01.22 на поставку продукції, згідно якої просив поставити в лютому 2022 року наступні комплектуючи вироби:

- пруток опорний 1470-00.00.00.100 у кількості 2600 шт.;

- напрямний елемент духовки 1470-00,04,04.000А СБ у кількості 2400 шт.;

- напрямий елемент духовки 1470-00,04,04.000А-01 СБ у кількості 2400 шт.;

- решітка стола 1470-00.93.00.000 СБ у кількості 2000 шт.

Відповідно до листа-заявки датами поставки визначено 04.02.2022, 10.02.2022, 17.02.2022 та 24.02.2022.

Судом встановлено, що позивач поставив обумовлені у заявці комплектуючі вироби, а відповідач їх прийняв на загальну суму 150062,40грн, у підтвердження чого суду надані наступні документи:

- видаткова накладна №РН-0000046 від 03.02.2022 на суму 27552,00грн; рахунок-фактура №СФ-0000051 від 03.02.2022 на суму 27552,00грн;

- видаткова накладна №РН-0000060 від 14.02.2022 на суму 27552,00грн; рахунок-фактура №РН-0000072 від 14.02.2022 на суму 27552,00грн;

- видаткова накладна №РН-0000061 від 14.02.2022 на суму 18696,00грн; рахунок-фактура №СФ-0000073 від 14.02.2022 на суму 18696,00грн;

- видаткова накладна №РН-0000065 від 17.02.2022 на суму 22262,40грн; рахунок-фактура №СФ-0000080 від 17.02.2022 на суму 22262,40грн;

- видаткова накладна №РН-0000072 від 21.02.2022 на суму 54000,00грн; рахунок-фактура №СФ-0000090 від 21.02.2022 на суму 54000,00грн.

Видаткові накладні скріплені печаткою позивача, з боку останнього підписані директором ТОВ «Укргазпромсервіс» Волько В.А., з боку відповідача водієм Ковальським В.В., який діє на підставі довіреності №15-3-22 від 17.01.2022. В матеріалах справи наявна зазначена довіреність за підписом генерального директора ПАТ «ГРЕТА», адресована позивачу, якою уповноважено Ковальського В.В. як водія ПрАТ «ГРЕТА» отримувати товарно-матеріальні цінності згідно рахунку на оплату.

Висновок стосовно того, що товар за вищевказаними накладними був поставлений відповідачу позивачем саме на виконання договору поставки №1/8 від 13.01.2020 суд робить виходячи з того, що вид товару комплектуючі, визначений сторонами як предмет вказаного договору і був поставлений за спірними видатковими накладними. Викладене не спростовано відповідачем, тобто спору між сторонами з цього приводу немає.

Доказів наявності інших договірних відносин між сторонами, ніж за договором поставки №1/8 від 13.01.2020, суду не надано.

Господарський суд приймає до уваги, що покупцем при отриманні товару не подавалося жодних заперечень щодо неналежності виконання постачальником прийнятих зобов`язань з поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем був частково сплачений отриманий товар у загальному розмірі 90000,00грн наступними платежами:

- 15.02.2022 у розмірі 15000,00грн (з призначенням платежу «згідно рахунку СФ-51 від 03.02.2022»);

- 23.02.2022 у розмірі 27552,00 (з призначенням платежу «згідно рахунку СФ-72 від 14.02.2022»); у розмірі 12552,00грн (з призначенням платежу «згідно рахунку СФ-51 від 03.02.2022»); у розмірі 18696,00грн (з призначенням платежу «згідно рахунку СФ-73 від 14.02.2022»); у розмірі 16200,00грн (з призначенням платежу «згідно рахунку СФ-80 від 17.02.2022»);

Таким чином, неоплаченим залишився товар на загальну суму 60062,40грн, поставлений за видатковою накладною №РН-0000065 від 17.02.2022 у розмірі 6062,40грн та за видатковою накладною №РН-0000072 від 21.02.2022 на суму 54000,00грн, виниклий борг за вказаними накладними і просить позивач стягнути з відповідача.

Позивач у зв`язку з не повною оплатою за договором звернувся до відповідача з листом №1 від 14.01.2025, в якому просив сплатити суму заборгованості за постачання продукції згідно видаткової накладної №РН-0000065 від 17.02.2022 на загальну суму 6062,40грн та по видатковій накладній №РН-0000072 від 21.02.2022 на загальну суму 54000,00грн (разом 60062,40грн). За твердженням позивача, відповідач не надав на неї жодної відповіді.

Невиконання відповідачем умов договору щодо строків оплати поставленого товару стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 60062,40грн, пеню у розмірі 65204,29грн, 3% річних у розмірі 5269,39грн, інфляцію у розмірі 26877,96грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, враховуючи наступне:

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договорів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.73 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 ЦК України, ст.174 ГК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як вже встановлено судом, між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки №1/8 від 13.01.2020.

Матеріали справи не містять доказів наявності з боку сторін повідомлень про припинення дії спірного договору відповідно до умов п.9.6. договору. Таким чином, є підстави вважати, що договір поставки було пролонговано.

З огляду на встановлений ст.204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги зазначений договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з надання послуг з приймання платежів.

Договір №1/8 від 13.01.2020 є підставою для виникнення у його сторін прав і обов`язків, визначених ним та за своїм змістом та правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

Відповідно до ст.712 ЦК України та ст.265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, на підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов`язок поставити товар, а у відповідача прийняти та оплатити його.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Як вже встановлено судом вище, наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані представниками сторін без зауважень та заперечень, підтверджується факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором в частині поставки продукції на загальну суму 150062,40грн.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник у зв`язку з несплатою продукції на загальну суму 60062,40грн, а саме за видатковою накладною №РН-0000065 від 17.02.2022 у розмірі 6062,40грн та за видатковою накладною №РН-0000072 від 21.02.2022 на суму 54000,00грн.

З накладних вбачається, що вони містять всі необхідні відомості про товар та його ціну, підписані представниками обох сторін без жодних зауважень, тобто продаж товару фактично відбувся.

Оскільки суду не надано доказів незгоди відповідача щодо належності виконання позивачем прийнятих на себе згідно вказаного договору зобов`язань, враховуючи підписання видаткових накладних без жодних заперечень та зауважень, суд дійшов висновку, що свої зобов`язання позивач виконав належним чином у відповідності з умовами договору.

Підписання покупцем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю.

Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Відповідно до умов п.2.1., п.2.4. договору суду не надані протоколи узгодження договірної ціни. У даному випадку сторони своїми конклюдентними діями з підписання видаткових накладних без будь-яких заперечень погодили зазначену в них вартість продукції, наявності спору між сторонами з цього питання матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За змістом статті 252 ЦК України вбачається, що строк визначається, зокрема, днями, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Враховуючи статтю 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.

Відповідно до п.2.7. договору грошові кошти за кожну партію продукції перераховуються покупцем на поточний рахунок постачальника на підставі рахунків за фактом відвантаження зі складу постачальника протягом 5 банківських днів.

За умовами п.4.6 договору датою поставки є дата, зазначена у видатковій накладній.

Визначення поняття "банківський день" наявне у п.п.6 п. 4 Положення про порядок здійснення банками операцій за акредитивами, затвердженого постановою Правління Національного банку України №514 від 03.12.2003, згідного якого це робочий день банку в тому місці, у якому повинна виконуватися дія, передбачена Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів або іншими міжнародними документами, затвердженими Міжнародною торговельною палатою.

Тобто, банківський день - це частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ. Дні визначаються для банків робочими за правилами, встановленими відповідною постановою Національного банку України.

З урахуванням вищевикладеного, за видатковою накладною №РН-0000065 від 17.02.2022 граничний строк оплати товару настав 24.02.2022, а з 25.02.2022 почалось прострочення виконання вказаного зобов`язання, за видатковою накладною №РН-0000072 від 21.02.2022 строк оплати товару настав 28.02.2022, а з 01.03.2022 почалось прострочення виконання вказаного зобов`язання.

Згідно з статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 202 ГК України та статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Доказів повної оплати поставленого товару матеріали справи не містять.

Враховуючи відсутність доказів погашення боргу в заявленому розмірі 60062,40грн, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заявленої суми основного боргу, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою вартості отриманого товару позивачем було нарахована та заявлена до стягнення з відповідача пеня, відсотки річних та інфляційні втрати.

Розглянувши вимоги в частинні стягнення пені у розмірі 65204,29грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до розрахунку, позивач здійснює нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ наступним чином:

- за видатковою накладною №РН-0000065 від 17.02.2022 за період з 24.02.2022 по 30.01.2025 на суму 6062,40грн у розмірі 6593,34грн;

- за видатковою накладною №РН-0000072 від 21.02.2022 за період з 28.02.2022 по 30.01.2025 на суму 54000,00грн у розмірі 58610,95грн.

В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на п.2.6, п.2.7 договору, ст.ст. 1,3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до п.2.6 договору розрахунки за продукцію здійснюються в безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Усі платіжні документи за договором оформлюються з дотриманням вимог діючого законодавства України.

У п.2.7. договору сторони дійшли згоди щодо строків оплати.

Відповідно до п.5.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до ст.549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (ст. 546 ЦК України).

Водночас правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В першу чергу Кодекс виходить з того, що суб`єкти цивільних правовідносин мають право на власний розсуд визначитися із тим, чи використовувати будь-яке забезпечення виконання зобов`язань, а також вільно обрати спосіб забезпечення, керуючись ст.546 ЦК України.

Але, як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, сторони письмово у договорі не визначили пеню та її розмір як засіб забезпечення виконання зобов`язань з своєчасної оплати товару за договором поставки №1/8 від 13.01.2020.

Слід зазначити, що застосування такого способу забезпечення виконання зобов`язання як пеня у даній сфері правовідносин не є обов`язковим в силу прямої вказівки закону.

За приписами статті 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але умовами вказаного договору сторони не узгодили дану відповідальність відповідачем за порушення умов договору щодо строків розрахунків.

Враховуючи дані обставини справи та вищенаведені норми законодавства, вимога в частині стягнення суми пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України 65204,29грн не може бути задоволена судом через недотримання сторонами передбаченої ст.547 ЦК України обов`язкової письмової форми для такого виду забезпечення виконання зобов`язань, як пеня.

Розглянувши вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 5269,39грн, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Відповідно до приєднаного до позову розрахунку ціни позову, заявлені до стягнення 3% річних нараховані позивачем наступним чином:

- за видатковою накладною №РН-0000065 від 17.02.2022 на суму на суму 6062,40грн за період з 24.02.2022 до 30.01.2025 у розмірі 533,66грн.

- за видатковою накладною №РН-0000072 від 21.02.2022 на суму 54000,00грн за період з 28.02.2022 до 30.01.2025 у розмірі 4735,73грн.

Суд не погоджується з початком обраного позивачем періоду розрахунку 3% річних, адже як вже встановлено судом вище, період прострочення за видатковою накладною №РН-0000065 починається з 25.02.2022, за видатковою накладною №РН-0000072 період прострочення починається з 01.03.2022.

Враховуючи вище встановлені судом граничні строки оплати та визначений позивачем кінцевий строк нарахування 30.01.2025, суд зробивши власний розрахунок встановив, що підлягає стягненню 3% річних у розмірі 5264,45грн, які нараховані наступним чином:

- за видатковою накладною №РН-0000065 від 17.02.2022 на суму 6062,40грн за період з 25.02.2022 по 30.01.2025 у розмірі 533,16грн;

- за видатковою накладною №РН-0000072 від 21.02.2022 на суму 54000,00грн за період з 01.03.2022 по 30.01.2025 у розмірі 4731,29грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 4,94грн не підлягають задоволенню.

Розглянувши також заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати у розмірі 26877,96грн, суд зазначає наступне.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Оскільки на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку ч.2 ст.625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Об?єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 та постановах Верховного Суду від 20.09.2019 у справі №904/4342/18, від 14.01.2020 у справі №924/532/19, від 29.04.2020 у справі №910/1193/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19, від 01.10.2020 у справі №910/11820/18, від 10.02.2021 у справі №910/14257/19.

До позовної заяви приєднаний розрахунок інфляційних втрат за спірними двома видатковими накладними, відповідно до якого при нарахуванні позивачем застосовано індекси інфляції з березня 2022 по грудень 2024.

Суд перевіривши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок інфляційних, в межах обраних позивачем періодів, встановив, що він відповідає вищевикладеним вимогам, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі 26877,96грн.

Щодо розподілу судових витрат.

У відповідності до п.п. 2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п.2 ч.2 вказаного закону, ставки судового збору встановлені із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі-застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З урахуванням наведених положень та висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22, при зверненні до господарського суду через систему "Електронний суд" до встановленої законом ставки судового збору має бути застосований понижуючий коефіцієнт, передбачений частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Позов поданий через систему Електронний суд". У цьому випадку ціна позову складає 157 414,04грн, розмір судового збору за звернення з даним позовом до суду мав бути сплачений у сумі 2422,40грн (мінімальний судовий збір у розмірі 3028,00грн х 0,8 коефіцієнт), однак скаржником сплачено судовий збір у сумі 3028,00грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1068 від 31.01.2025.

Отже, надмірно сплачений судовий збір за подання даного позову до суду складає 605,60грн.

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 7 вказаного Закону клопотання позивача про повернення надмірно сплаченої суми судового збору не надходило, судом це питання у даному рішенні не вирішується.

При розподілу судового збору суд керується приписами ст. 129 ГПК України, відповідно до яких судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем у позовній заяві повідомлено, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які очікує понести товариство, складає 15000,00грн.

В свою чергу, позивачем у заяві вказано, що докази понесення позивачем вказаних витрат будуть надані позивачем протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення суду у порядку ч.8 ст.129 ГПК.

Після порушення провадження у справі і до винесення рішення позивачем не надавались жодні докази у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на викладене, при прийнятті рішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 247, 252 ГПК України господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Грета» (84205, м.Дружківка, Донецька область, вул.Чайковського,1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазпромсервіс» (84200, м.Дружківка, Донецька область, вул.Нахімова,1, ) 60062,40грн - сума основного боргу, 5264,45грн 3% річних, 26877,96грн інфляція та судовий збір у розмірі 1419,91грн.

В частині стягнення пені у розмірі 65204,29грн та 3% річних у розмірі 4,94грн відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Згідно із статтею 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до статті 256 ГПК України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 03.04.2025.

Суддя Ю.В. Макарова