ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 Справа № 917/2038/24

м. Полтава

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І.,

при секретарі судового засідання Дерій Ю.В.,

розглянувши матеріали за позовом Приватного підприємства «Карсад І», вул. Степна, буд. 1, с. Розсошенці, Полтавський район, Полтавська область, 38751,

до Полтавської міської ради, вул. Соборності, 36, м. Полтава, 36000,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради, провул. Нестора Гордовенка, 5, м. Полтава, 36002,

про визнання протиправним та скасування рішення

за участю представників:

від позивача: Волошина Н.Л.;

від відповідача: Дзюбло О.І.;

від третьої особи: Левченко О.О.

Суть спору: Розглядається позовна заява Приватного підприємства «Карсад І» (позивач) до Полтавської міської ради (відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення шістдесятої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання від 08.11.2024 «Про питання господарського відання» (далі оспорюване рішення), яким вирішено закріпити в установленому законодавством порядку на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Полтава сервіс» Полтавської міської ради (третя особа) об`єкти у місті Полтаві, розташовані на земельних ділянках комунальної власності за адресами:

вул. Героїв України (Героїв Сталінграду), 2 (далі земельна ділянка 1);

вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 2в (далі земельна ділянка 2);

вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 7а (далі земельна ділянка 3);

вул. Шосе Київське, 60а (далі земельна ділянка 4);

вул. Великотирнівська, 19а (далі земельна ділянка 5).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на відповідних земельних ділянках знаходяться об`єкти, які не належать відповідачу, а належать позивачеві, оскільки були створенні або придбанні ним за власні кошти, що унеможливлює віднесення їх до комунальної власності.

Позивач стверджує, що ним використовувалися земельні ділянки комунальної власності на підставі договорів про співробітництво, які укладалися між позивачем та третьою особою в період з 2013 по 2021 рік, відповідно до умов яких позивачем було отримане право на створення та облаштування стояночних місць на автостоянках, розташованих на відповідних земельних ділянках. До цього користування зазначеними земельними ділянками та облаштування на них автостоянок, за твердженням позивача, відбувалося на підставі договорів оренди із Полтавською міською радою, які укладалися афілійованими з позивачем юридичними особами, такими як Приватне підприємство «Карсад», Орендне підприємство «Карсад».

Позивач вважає, що укладені ним з третьою особою договори про співробітництво фактично були договорами про суборенду земельних ділянок комунальної власності, які були надані відповідачем в оренду третій особі на підставі договорів оренди землі, укладених в 2011 та 2014 роках.

Позивач посилається на те, що в результаті виконання договорів про співробітництво ним було здійснено будівельні роботи щодо розміщення майна для облаштування та обслуговування автостоянок, зокрема будівлі охорони, металеві огорожі, вбиральні, ворота, замощення тощо.

На думку позивача, приймаючи оспорюване рішення, відповідач діяв з порушенням норм статті 19 Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки фактично у незаконний спосіб передав у господарське відання третій особі належне позивачу майно, чим порушив його майнові права та інтереси.

В обґрунтування порушення своїх інтересів позивач посилається також на те, що він мав правомірні очікування щодо оренди земельних ділянок 1-3, які використовувалися ОП «Карсад» та ПП «Карсад» з 1993 року, та щодо оренди земельних ділянок 4-5, які використовувалися ним з 2014 року.

Водночас, позивач зазначає, що розірвання третьою особою договорів про співробітництво, відмова від встановлення договірних відносин щодо оренди земельних ділянок на майбутнє та отримання третьою особою у постійне користування земельних ділянок, на яких позивач здійснює господарську діяльність, з порушенням норм чинного законодавства, є діями, які фактично спрямовані на унеможливлення подальшого користування позивачем відповідними земельними ділянками.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви (том 2, а.с.55-59) позивачем уточнено, що позов подано на захист його прав на майно (споруди), яке знаходиться на земельних ділянках 1-5, та яке не було введене в експлуатацію, не є нерухомим майном, а є будівельними матеріалами (рухомим майном).

Відповідач у відзиві (том 2, а.с.95-105) проти позову заперечує, посилаючись на те, що судовими рішеннями по справах №№ 917/1902/20, 917/1970/20, 917/10/21, № 917/961/21, 917/962/21, 917/970/21, які розглядалися Господарським судом Полтавської області за участю ПП «Карсад І» та Полтавської міської ради, було встановлено, що позивач не набув права власності на майно, яке розташоване на земельних ділянках 1-5, при цьому в позові позивач посилається на наявність у нього права власності на відповідне майно.

Також відповідач у відзиві звертає увагу на те, що позивач не є власником чи користувачем земельних ділянок розташованих за адресами: вул. Героїв України, 2; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Джохара Дудаєва, 7а; вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Великотирнівська, 19а у м. Полтава (земельних ділянок 1-5), не є власником розташованого на вказаних ділянках майна, тому відсутність майнових прав позивача щодо вищезазначеного майна, унеможливлює вчинення Полтавською міською радою дій, спрямованих на їх порушення.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що рішенням державного реєстратора Виконавчого комітету Пришибської сільської ради Полтавської області Костенко Руслани Юріївни від 28.08.2024 №№ 74792896, 74792421, 74793383, 74792712, 74793667, 74793252 припинено право власності скаржника на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках 1-5.

Наказом Міністерства юстиції України «Про відмову у задоволенні скарги» (№ документа 2919/7 від 03.12.2024), прийнятим на підставі висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 12.11.2024, було відмовлено у задоволенні скарги Приватного підприємства «Автопаркінг Плюс» від 14.10.2024 на зазначені вище рішення державного реєстратора, оскільки реєстрація проведена на підставі судових рішень, які передбачають припинення прав скаржника на об`єкти нерухомого майна.

Відповідач у відзиві посилається також на те, що земельні ділянки 1-5 передані в постійне користування третій особі рішенням сорок дев`ятої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання «Про передачу в постійне користування земельних ділянок Комунальному підприємству «Полтава Сервіс» Полтавської міської ради» від 26.01.2024.

У відповіді на відзив (том 2, а.с.206-216) позивач заперечує проти доводів відповідача, посилаючись на те, що обставини, встановлені Господарським судом Полтавської області у справах, зазначених у відзиві, не мають преюдиційного характеру та не відносяться до предмету спору у даній справі, оскільки зазначені рішення стосувалися об`єктів нерухомого майна, в той час як у даній справі позов подано на захист права власності на належні позивачу об`єкти рухомого майна (будматеріали).

Позивач також звертає увагу, що відповідач у відзиві не наводить жодного доводу на підтвердження повноважень розпоряджатися об`єктами, які не належать територіальній громаді та були збудовані/придбані за власні кошти позивача.

Процесуальні дії суду.

Ухвалою від 22.11.2024 позовна заява була залишена без руху відповідно до ч. 1 ст. 174 ГПК України. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви - 3 дні з моменту вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ухвалою від 22.11.2024 суд відмовив Приватному підприємству "Карсад І" в задоволенні заяви від 20.11.2024 про забезпечення позову у справі № 917/2038/24.

25.11.2024 суд отримав доповнення до позовної заяви на виконання вимог ухвали від 22.11.2024.

Згідно з ухвалою від 29.11.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі; справу вирішив розглядати у порядку загального позовного провадження; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради; призначив підготовче засідання у справі на 17.12.2024 11:15.

Згідно з ухвалою від 06.12.2024 суд відмовив Приватному підприємству "Карсад І" в задоволенні заяви від 04.12.2024 (вх. № 16450 від 05.12.2024) про забезпечення позову у справі № 917/2038/24.

Від відповідача 16.12.2024 надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (вх. № 16998).

Згідно з ухвалою від 17.12.2024 суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів; підготовче засідання в справі відклав на 04.02.2025 об 11:15 год.

18.12.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №17215), також надійшли заперечення в порядку ст.42 ГПК України (вх. №17609 від 31.12.2024).

- 23.12.2024 від третьої особи на стороні відповідача КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради надійшло клопотання (вх.№17379) про закриття провадження у справі та додаткові пояснення у справі (вх.№ 17388).

- 23.12.2024 від відповідача надійшло заперечення (вх.№17385) на відповідь на відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з ухвалою від 13.01.2025 суд відмовив позивачу в задоволенні заяви про участь у судовому засіданні по справі № 917/2038/24, призначеному на 04.02.2025 об 11:15 в режимі відеоконференції в зв`язку з відсутністю вільних майданчиків.

04.02.2025 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№1435), в якому просить проводити наступне судове засіданні в режимі відеоконференції.

04.02.2025 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№1432).

04.02.2025 від третьої особи на стороні відповідача КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради надійшло клопотання (вх.№1449) про залучення доказів у справі, де просить визнати поважними причини не подання ними доказів у строк, встановлений ст.80 ГПК України.

Згідно з ухвалою від 04.02.2025 суд відклав підготовче засідання у справі на 04.03.2025 р. на 11:00; визнав явку представників учасників процесу у підготовче засідання обов`язковою; задовольнив клопотання представника позивача щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Згідно з ухвалою від 04.03.2025 суд закрив підготовче провадження у справі № 917/2038/24; справу призначив до судового розгляду по суті на 25.03.2025 о 10:45 год.

Окрім цього, в зазначеній ухвалі суд відхилив клопотання третьої особи про залучення доказів від 04.02.2025, оскільки третьою особою не доведено наявність причин неподання вказаних доказів в строк, визначений ч.3 ст.80 ГПК України; задовольнив подане позивачем клопотання від 03.03.2025 про долучення доказів відповідно до ч.8 ст.80 ГПК України, з тих підстав, що вказані документи не існували станом на момент подання позову, а також залишив без розгляду подані третьою особою пояснення, оскільки вони були подані з пропуском строку, без клопотання про його відновлення.

В судовому засіданні 25.03.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини.

08.11.2024 на засіданні шістдесятої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання було прийнято рішення «Про питання господарського відання» (далі оспорюване рішення, том 2, а.с.166), відповідно до п.1 якого вирішено закріпити в установленому законодавством порядку на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Полтава сервіс» Полтавської міської ради (третьою особою) об`єкти у місті Полтаві, розташовані на земельних ділянках комунальної власності, що перебувають в постійному користуванні підприємства за адресами: вул. Героїв України, 2; вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Джохара Дудаєва, 7а; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Великотирновська, 19а (земельні ділянки 1-5). Копія зазначеного рішення додана відповідачем до відзиву.

В п.2 оспорюваного рішення зазначено: «Комунальному підприємству «Полтава сервіс» Полтавської міської ради вчинити дії щодо проведення технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно об`єктів, зазначених в п.1 цього рішення».

Оспорюване рішення було прийняте за наслідком розгляду листа КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради (третьої особи) від 30.10.2024 р. № 1244 (том 2, а.с.167), в якому третя особа, з посиланням на те, що на земельних ділянках за адресами: м. Полтава вул. Героїв України, 2; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Джохара Дудаєва, 7а; вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Великортирновська, 19а, що знаходяться у постійному користуванні КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради, розташовані автостоянки, просила закріпити об`єкти за даним підприємством на праві господарського відання.

Ні в тексті оспорюваного рішення, ні в листі від 30.10.2024 р. № 1244 КП «Полтава-Сервіс» не конкретизовано, про які саме об`єкти йдеться, а також не визначено, чи є такі об`єкти рухомим або нерухомим майном.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав, інформація про які додана до позовної заяви (том 1, а.с. 94-102), з 08.02.2024 за КП «Полтава-Сервіс» (третьою особою) зареєстроване право постійного користування земельними ділянками 1-5 з кадастровими номерами :18:005:0151, :18:002:0001, :18:001:0107, :18:001:0470, :18:010:0009 на підставі рішення Полтавської міської ради від 26.01.2024.

Зазначені вище земельні ділянки 1-5 перебувають у власності територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради (відповідача), що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру (том 1, а.с.104-108).

Як свідчить копія рішення сорок дев`ятої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання «Про передачу в постійне користування земельних ділянок Комунальному підприємству «Полтава Сервіс» Полтавської міської ради» від 26.01.2024, додана до відзиву (том 2, а.с.179-180), пунктом 3 вказаного рішення КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради (третій особі) передано в постійне користування земельні ділянки 1-5, що належать на праві комунальної власності міській територіальній громаді в особі Полтавської міської ради, для влаштування автостоянки (розміщення/організації тимчасової комунальної автостоянки).

Пунктом 1 зазначеного вище рішення Полтавської міської ради від 26.01.2024 припинено Комунальному підприємству «Полтава Сервіс» право оренди відповідних земельних ділянок та припинено дію договорів оренди землі, укладених між відповідачем та третьою особою.

До моменту передачі земельних ділянок 1-5 в постійне користування третій особі, вони використовувалися нею як орендарем на підставі договорів оренди землі від 19.03.2021, укладених з відповідачем (орендодавцем) з метою організації/розміщення/влаштування тимчасових комунальних автостоянок (том 1, а.с.137-161).

До Державного реєстру речових прав також внесені відомості, які свідчать про реєстрацію за КП «Полтава Сервіс» (третьою особою) права оренди земельних ділянок 2-3 на підставі договорів оренди, укладених з Полтавською міською радою в 2011 році, права оренди земельних ділянок 1,4-5 на підставі договорів оренди, укладених з Полтавською міською радою в 2014 році, строк дії вказаних договорів продовжувався додатковими угодами (том 1, а.с.94-102).

Відомості про інших землекористувачів земельними ділянками 1-5, окрім третьої особи, в Державному реєстрі речових прав відсутні.

В період дії зазначених вище договорів оренди земельних ділянок, протягом 2013-2019 років, між позивачем та третьою особою укладалися договори про співробітництво (том 1, а.с. 243-248, том 2, а.с.3-20), предметом яких була передача третьою особою позивачу права по організації та створенню належних умов для зберігання автотранспорту на комунальних автостоянках, розташованих на земельних ділянках 1-5.

Відповідно до змісту п.п.2.2, 2.4, 3.1 вказаних вище договорів, позивачу передавалося право щодо укладання з власниками автотранспорту договорів на зберігання автотранспорту, надання інших послуг на автостоянці та справляння плати з власників автотранспорту, яке зберігають його на комунальних автостоянках, розташованих на земельних ділянках 1-5, право здійснювати заходи щодо експлуатації та обслуговування комунальної автостоянки, тощо. Також передбачалося здійснення позивачем плати третій особі за користування переданими правами в розмірі, визначеному п.3.1 вказаних договорів.

21.04.2021 між позивачем та третьою особою були укладені договори про співробітництво № №21, 22, 23, 24 ,26 (том 1, а.с.132-136, 162-181), які мали умови щодо предмета договору, аналогічні за змістом раніше укладеним договорам про співробітництво.

Строк дії договорів про співробітництво № № 21, 22, 23, 24, 26 від 21.04.2021 шляхом укладення додаткових угод був продовжений сторонами по 31.12.2023, також додатковими угодами сторони змінювали розмір плати, яку позивач мав сплачувати третій особі за користування переданими правами в розмірі, визначеному п.3.1 вказаних договорів.

23.11.2023 позивач звернувся до третьої особи з заявами (том 1, а.с.182-189), якими просив КП «Полтава Сервіс» ініціювати перед Полтавською міською радою питання щодо укладення з ним договорів суборенди земельних ділянок 1-5, з одночасним посиланням на необґрунтованість збільшення розміру плати, яка підлягала сплаті відповідно до умов укладених між ними договорів про співробітництво.

Третьою особою були надіслані позивачу повідомлення від 08.12.2023 про розірвання договорів про співробітництво №№ 21, 22, 23, 24, 26 від 21.04.2021 в односторонньому порядку на підставі п.6.2 вказаних договорів, в зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань по оплаті, передбачених зазначеними договорами.

18.12.2023 третьою особою були направлені позивачу заяви (том 1, а.с. 209-211), в яких КП «Полтава-сервіс» прохало позивача усунути до 22.12.2023 перешкоди у користуванні земельними ділянками, які знаходяться у місті Полтава за адресами: вул. Великотирнівська, 19, вул. Нікітченка, 2в, вул. Нікітченка, 7а, вул. Київське шосе, 60а, вул. Героїв Сталінграду, 2, які знаходяться в користуванні КП «Полтава-сервіс» на умовах оренди, шляхом звільнення земельних ділянок від забудованих елементів благоустрою території.

В обґрунтування виникнення свого права власності на об`єкти рухомого майна (будівельні матеріали), які знаходяться на земельних ділянках 1-3, позивач посилається на документи, копії яких додані до позовної заяви, та які стосуються Орендного підприємства (ОП) «Карсад» та Приватного підприємства (ПП) «Карсад», зокрема:

рахунок № 3240 від 23.07.1993, виданий платнику ОП «Карсад» на оплату інвентаризаційних робіт на дільниці, адреса якої не зазначена (том 1, а.с.222);

рахунок-фактура №18 від 12.05.1995, виданий ПП «Владимир-56» платнику ОП «Карсад» на оплату за виконані будівельно-монтажні роботи на об`єкті «Бокс-сторожка» в квітні 1995, адреса об`єкта не зазначена;

акт приймання виконаних робіт за квітень 1995, підписаний ОП «Карсад» як замовником та ПП «Владимир-56» як підрядником (том 1, а.с.200);

договір на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 17.02.1997, укладений між виконкомом Полтавської міської ради та ОП «Карсад» стосовно земельної ділянки по вул. Героїв Сталінграду, 2 строком на 5 років (том 1, а.с.205);

дозвіл на виконання будівельних робіт № 35-98 від 28.05.1998 Полтавської міської інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю, наданий ОП «Карсад» на виконання будівельних робіт щодо влаштування автостоянки по вул. Героїв Сталінграду, 2, (вул. Нікітченко, 1), зі строком дії до 31.12.1998 (том 1, а.с.208);

дозвіл на виконання будівельних робіт № 716 від 16.10.2007 Полтавської міської інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю, наданий ПП «Карсад» на виконання будівельних робіт щодо влаштування автостоянки по вул. Нікітченка, 7а, зі строком дії до 31.12.2007 (том 1, а.с.207);

договір № 19 від 22.05.2009 на виконання будівельно-монтажних робіт, укладений між ПП «Карсад» (Замовник) та КП «Полтавське підрядне шляхове ремонтно-будівельне управління» Полтавської міської ради (Підрядник), відповідно до умов якого Замовник доручає, а Підрядник зобов`язується виконати своїми силами та засобами роботи з улаштування стоянки для автотранспорту по вул. Нікітченка, 7а в м. Полтаві (том 1, а.с.204).

В обґрунтування виникнення свого права власності на об`єкти рухомого майна (будівельні матеріали), які знаходяться на земельних ділянках 4-5, позивач посилається на Угоду про сплату компенсації та звільнення автостоянок від 09.01.2014, укладену між Полтавською обласною організацією Всеукраїнська спілка автомобілістів (Сторона 1) та ПП «Карсад І» (позивачем, Сторона 2), відповідно до п.1.2 якої сторони домовилися про компенсацію будівельних матеріалів будинку для охорони, огорожі, ліній електропередач, електричних опор, електрообладнання, що залишаються на колишніх автостоянках № 2, 8, 10 (зокрема, з поштовими адресами вул. Київське шосе, 60-а, Великотирнівська, 19-а) за ціною нижче залишкової вартості (том 1, а.с.241-242).

Відповідно до п.2.1.1 вказаної вище Угоди позивач зобов`язався сплатити компенсацію за автостоянки № 2, 8, 10, які розташовані в м. Полтава по вул. Київське шосе, 60-а, Київське шосе, 70-а, вул. Великотирнівська, 19-а на земельних ділянках загальною площею 23566,71 кв.м., Стороні - 1 в сумі 103109,00 грн, а остання зобов`язалася не здійснювати демонтаж майна, яке розташоване на автостоянках № 2, 8, 10 після перерахування коштів на розрахунковий рахунок Сторони - 1 в сумі 103 109,00 грн.

Виконання умов Угоди підтверджується фактом сплати ПП «Карсад І» грошових коштів в сумі 103 109,00 грн платіжним дорученням № 25 від 09.01.2014 (том 1, а.с.220) та підписанням 13.01.2014 між сторонами Угоди Акту приймання-передачі майна до угоди від 09.01.2014 про сплату компенсації та звільнення автостоянок (том 1, а.с.199).

Також позивачем до позовної заяви додані копії технічних паспортів на автостоянки, розташовані на земельних ділянках 1-5 (том 1, а.с.195-197, 226-240), відповідно до яких на вказаних ділянках знаходяться незавершене будівництво, будівлі охорони (рік побудови 1989-1990), бокс-сторожка (рік побудови 2015), вбиральні, переносні будівлі, ворота, огорожі, замощення, електроопори освітлення, бордюри, рік побудови яких 1989-1990 або невизначений. Зазначені технічні паспорти були виготовлені в 2015-2018 роках.

Відповідно до клопотання позивача від 03.03.2025, яке було задоволено судом, позивачем залучені до матеріалів справи витяги з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та копії технічних паспортів автостоянок, розташованих на земельних ділянках 1-5, які були виготовлені на замовлення третьої особи (том 3, а.с226-258).

Як свідчать зазначені вище витяги та технічні паспорти, станом на 19.12.2024:

- на земельній ділянці 1, серед інших об`єктів автостоянки (бордюр, електроопори освітлення, замощення, огорожа), знаходиться будівля (вбиральня), рік завершення будівництва 1990;

- на земельній ділянці 2, серед інших об`єктів автостоянки (ворота, огорожа), знаходиться будівля охорони, рік завершення будівництва 1990;

- на земельній ділянці 3, серед інших об`єктів автостоянки (ворота, замощення, огорожа), знаходиться будівля охорони (незавершене будівництво), відсоток готовності об`єкта 75, та будівля охорони переносна, рік завершення будівництва 1989;

- на земельній ділянці 4, серед інших об`єктів автостоянки (ворота, замощення, огорожа), знаходиться будівля охорони, рік завершення будівництва 1989, та вбиральня тимчасова, відсоток готовності об`єкта 75;

- на земельній ділянці 5, серед інших об`єктів автостоянки (ворота, замощення, огорожа), знаходяться будівлі охорони та вбиральня, рік завершення будівництва яких 1989.

Господарським судом Полтавської області розглядалися справи №№ 917/1902/20, 917/1970/20, 917/10/21, № 917/961/21, 917/962/21, 917/970/21 за позовами Полтавської міської ради до співвідповідачів: Приватного підприємства «Автопаркінг плюс», Приватного підприємства «Карсад І» про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно, яке розташоване на земельних ділянках 1-5, а також про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ПП «Автопаркінг плюс».

Прийнятими по вказаних вище справах судовими рішеннями було встановлено, що в 2015-2018 роках рішеннями Октябрського районного суду міста Полтави було визнане за ПП «Карсад І» (позивачем) право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках 1-5.

В період чинності відповідних рішень Октябрського районного суду міста Полтави були вчинені дії щодо реєстрації права власності ПП «Карсад І» (позивача) на об`єкти нерухомого майна на земельних ділянках 1-5, а в подальшому, за актом приймання-передачі від 20.05.2020, ці об`єкти були передані ПП «Карсад І» як внесок до статутного капіталу ПП «Автопаркінг плюс».

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави, на підставі яких здійснювалася державна реєстрація права власності ПП «Карсад І» (позивача) на об`єкти нерухомого майна на земельних ділянках 1-5, були скасовані Полтавським апеляційним судом в 2020 році за наслідком розгляду апеляційних скарг Полтавської міської ради.

Судовими рішеннями по справах №№ 917/1902/20, 917/1970/20, 917/10/21, № 917/961/21, 917/962/21, 917/970/21, які розглядалися Господарським судом Полтавської області, було визнано недійсним акт приймання-передачі майна від 20.05.2020, припинено право приватної власності ПП «Автопаркінг плюс» на об`єкти нерухомого майна на земельних ділянках 1-5.

Підставами для прийняття зазначених судових рішень став висновок судів про те, що ПП «Карсад І» не було власником спірного нерухомого майна, у тому числі і на момент укладення акта приймання-передачі від 20.05.2020, тому воно не мало правових підстав для його передачі до статутного капіталу ПП «Автопаркінг плюс».

Зазначені вище обставини щодо змісту вказаних вище судових рішень підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які відповідно до ч.3 ст.75 ГПК України не потребують доказування.

Під час розгляду по суті заявлених позовних вимог судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ГПК України).

Ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Одним із способові захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.2 ст.16 ЦК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1 ст.393 ЦК України).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що оспорюване рішення порушує його право власності на будівельні матеріали, які не є нерухомим майном.

У п.4 ч.3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13 ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 ГПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.3 ст.74 ГПК України).

Враховуючи викладене, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів відповідачем.

Порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

З урахуванням предмета (визнання протиправним та скасування акта органу місцевого самоврядування) та підстав заявлених позовних вимог (порушення права власності на майно), визначених позивачем, суд констатує, що на позивача у даній справі покладено процесуальний обов`язок довести належними доказами як факт виникнення у нього права власності на певне майно, так і той факт, що відповідне право є порушеним саме внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного рішення.

Стосовно доводів позивача про наявність у нього права власності на певне майно (будматеріали), яке, за твердженням позивача, знаходиться на земельних ділянках 1-5, судом приймається до уваги наступне.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.2 ст.328 ЦК України).

Суд звертає увагу, що додані до позовної заяви копії технічних паспортів, виготовлені у 2015-2018 роках та у 2024 році, не є документами, які свідчать про виникнення у позивача права власності на майно, оскільки в них відображені лише основні технічні характеристики певних об`єктів майна станом на момент виготовлення відповідного технічного паспорта.

Відповідно, вказані технічні паспорти не можуть самі по собі підтверджувати фізичну наявність певного майна (будматеріалів), яке не є нерухомим майном, на земельних ділянках 1-5 станом на момент прийняття оспорюваного рішення.

Вказані технічні паспорти не містять відомостей щодо власника майна, технічні характеристики якого в них відображені.

Технічні паспорти, виготовлені як у 2015-2018 роках, так і в грудні 2024 на замовлення третьої особи, свідчать, що на земельних ділянках 1-5 перебувають будівлі, які не введені в експлуатацію, будівництво яких було завершено в 1989-1990 роках, в той час як сам позивач в позовній заяві посилається на фактичне здійснення експлуатації автостоянок на цих земельних ділянках з 1993 року.

Водночас, суд звертає увагу, що доводи позивача ґрунтуються на обставинах щодо фактичного здійснення експлуатації автостоянок до 2009 року не самим позивачем, а іншими юридичними особами (ОП «Карсад», ПП «Карсад»).

Саме по собі посилання на можливе виникнення будь-яких прав та обов`язків у інших юридичних осіб (ОП «Карсад», ПП «Карсад») не може свідчити про порушення у спірних правовідносинах прав позивача, який є самостійним суб`єктом правовідносин (юридичною особою).

Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація позивача як юридичної особи була проведена 03.06.2009, при цьому ЄДРПОУ не містить відомостей про юридичних осіб, правонаступником яких є позивач.

Позивачем не надані суду докази того, що позивач є правонаступником стосовно будь-яких прав та обов`язків ОП «Карсад» та ПП «Карсад».

В той же час, надаючи оцінку змісту доказів, які фактично були надані позивачем, суд приймає до уваги наступне.

Рахунок № 3240 від 23.07.1993 та рахунок-фактура №18 від 12.05.1995 за своїм змістом є документами, на підставі яких мала бути здійснена оплата ОП «Карсад» за роботи, виконані третіми особами, тому вони не можуть самі по собі підтверджувати факт набуття права власності на певне майно будь-якою особою.

Крім того, суд звертає увагу, що у вказаних рахунках взагалі не зазначено, за виконання робіт на яких саме земельних ділянках мають бути сплачені кошти. Водночас, докази здійснення оплати грошових сум, зазначених у вказаних рахунках, надані позивачем не були.

Дозволи на виконання будівельних робіт № 35-98 від 28.05.1998, № 716 від 16.10.2007 копії яких додані до позовної заяви, були видані не позивачу, а іншим юридичним особам (ОП «Карсад» та ПП «Карсад»).

Суд звертає увагу, що вказані вище дозволи № 35-98 від 28.05.1998, № 716 від 16.10.2007 є документами, які посвідчують лише виникнення у зазначеного в них забудовника (підрядника) права на виконання робіт з будівництва в певний строк, тому самі по собі не можуть свідчити про фактичне виготовлення певного майна та набуття права власності на нього.

Договір № 19 від 22.05.2009 на виконання будівельно-монтажних робіт з улаштування стоянки для автотранспорту по вул. Нікітченка, 7а в м. Полтаві був укладений до здійснення державної реєстрації позивача як юридичної особи, замовником відповідно до вказаного договору було ПП «Карсад», а не позивач.

Зазначений вище Договір укладений за межами строку дії дозволу на виконання будівельних робіт № 716 від 16.10.2007, який діяв до 31.12.2007, крім того, в Договорі та дозволі зазначені різні підрядники.

У вказаному вище Договорі № 19 від 22.05.2009 взагалі не визначено, які саме об`єкти майна мають бути виготовлені підрядником за наслідком виконання договору.

Суд звертає увагу, що п.3.1 Договору № 19 від 22.05.2009 передбачено, що передання робіт підрядником та прийняття їх замовником оформляється актами КБ-2в та КБ-3, докази підписання відповідних актів, як і будь-які інші докази фактичного виконання робіт за вказаним договором, надані суду не були.

Також судом приймається до уваги, що п.2.1 вказаного вище договору передбачено, що матеріально-технічне забезпечення будівництва покладається на підрядника, договір не містить умов стосовно того, що саме замовник є власником будівельних матеріалів, які мають бути використані підрядником під час виконання договору.

Водночас, ст.ст.839,840 ЦК України передбачають можливість виконання робіт як з матеріалу замовника, так і з матеріалу підрядника.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст.331 ЦК України).

Комплексний аналіз змісту вказаних вище норм ЦК України свідчить, що власником будівельних матеріалів може бути як замовник, так і підрядник.

Акт приймання виконаних робіт за квітень 1995, підписаний ОП «Карсад» як замовником та ПП «Владимир-56» як підрядником, взагалі не містить відомостей про те, що зазначені в ньому роботи проводилися на земельних ділянках 1-5 та стосувалися саме облаштування автостоянок, які знаходилися на цих земельних ділянках.

Крім того, суд звертає увагу, що дозвіл на виконання будівельних робіт № 35-98 на виконання будівельних робіт щодо влаштування автостоянки по вул. Героїв Сталінграду, 2, (вул. Нікітченко, 1), підрядником в якому було визначено ПП «Владимир-56», був виданий 28.05.1998 строком дії до 31.12.1998, тобто вказаний дозвіл не діяв в період виконання робіт ПП «Владимир-56» в квітні 1995 року.

Враховуючи викладене, суд констатує, що позивачем не надані суду будь-які докази, які б свідчили про те, що об`єкти (будівельні матеріали), які, за твердженням позивача, знаходяться на земельних ділянках 1-3, є речами, які виготовлені безпосередньо позивачем з матеріалів, які йому належали, або речами, які виготовлені іншими особами на замовлення позивача та за його рахунок.

Також позивачем не надані докази укладення правочинів щодо придбання такого майна (будівельних матеріалів) у власність та первинні документи, які б свідчили про набуття майна за такими правочинами (видаткові накладні, акти приймання-передачі майна).

Зміст п.1.2 Угоди про сплату компенсації та звільнення автостоянок від 09.01.2014, стороною в якій є позивач, та акту прийому передачі майна від 13.01.2014, складений відповідно до вказаної угоди, свідчить про набуття позивачем за ціною нижче залишкової вартості права власності на будівельні матеріали будинку для охорони, огорожі, ліній електропередач, електричних опор, електрообладнання, що знаходилися на земельних ділянках 4-5 станом на 13.01.2014.

Як свідчить зміст акту прийому передачі майна від 13.01.2014, складений відповідно до Угоди, вказане в ньому майно передавалося з зазначенням кількості в штуках (електроопори, шлагбауми, пластикові вікна, дверні блоки), метрах (електропроводи), ваги в кілограмах (система опалення, огорожа території (сітка).

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (ч.1 ст.184 ЦК України).

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (ч.2 ст.184 ЦК України).

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (ч.2 ст.179 ЦК України).

Ураховуючи специфіку речей в обороті (рухомого майна), володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо володіння нерухомим майном може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку, то для володіння рухомими речами важливо встановити факт їх фізичного утримання (відповідна правова позиція викладена в п.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Суд констатує, що позивачем не надані будь-які докази, зокрема, первинні документи бухгалтерського обліку, які б свідчили про те, що саме ті об`єкти (будівельні матеріали), які були придбані ним за Угодою в 2013 році, фізично існували та перебували у його власності та, відповідно, обліковувалися у його бухгалтерському обліку як належне йому майно (основні засоби або оборотні активи) станом на момент подання позову.

В свою чергу, для встановлення факту порушення права власності позивача на певне майно, яке позивач пов`язує з прийняттям оспорюваного рішення, необхідно встановити також наявність у позивача права власності на таке майно саме на момент прийняття відповідного рішення.

Відповідні докази (первинні документи, відомості бухгалтерського обліку позивача) надані суду не були.

Як було встановлено судом, відомості з Реєстру речових прав свідчать про відсутність на земельних ділянках 1-5 об`єктів нерухомого майна, які б належали позивачу на праві власності, позов подано позивачем з посиланням порушення його права власності на будівельні матеріали (рухоме майно).

Суд звертає увагу, що знаходження майна на певній земельній ділянці може служити однією із ознак індивідуалізації лише стосовно об`єктів нерухомого майна, а не стосовно рухомих речей, які визначаються родовими ознаками, є замінними та можуть бути вільно переміщені у просторі.

Позивачем не надані докази наявності індивідуальних ознак у об`єктів майна, які, за його твердженням, знаходяться на земельних ділянках 1-5.

Таким чином, суд констатує, що позов подано на захист права власності на майно, яке відноситься до рухомих речей, що визначаються родовими ознаками та є замінними, оскільки докази наявності у відповідного майна індивідуальних ознак надані позивачем не були.

З урахуванням викладеного, висновки суду про необхідність доведення позивачем факту володіння ним відповідним майном (фізичного утримання такого майна) як на момент прийняття оспорюваного рішення, так і на момент подання позову, стосуються доводів позивача щодо належності йому всього майна, зазначеного в позовній заяві, що знаходиться, за твердженням позивача, як на земельних ділянках 1-3, так і на земельних ділянках 4-5.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.73, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (правова позиція, викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Судом приймається до уваги, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, концепція негативного доказу порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеним твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем (п.85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 у справі № № 129/1033/13-ц).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач не довів належними доказами як факт виникнення права власності на певне майно (будматеріали), так і факт наявності у його володінні (тобто, фізичне утримання) станом на момент прийняття оспорюваного рішення рухомого майна (будматеріалів), що зазначене в позовній заяві як таке, що було створене позивачем або придбане ним за власні кошти. Так само, позивачем не доведений факт перебування такого майна на земельних ділянках 1-5 станом на момент прийняття оспорюваного рішення.

Стосовно змісту оспорюваного рішення та доводів позивача щодо порушення вказаним рішенням права власності позивача на певне майно, судом приймається до уваги наступне.

Як було встановлено судом, земельні ділянки 1-5, які згадуються в п.1 оспорюваного рішення, перебувають у власності територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч.4 ст.373 ЦК України).

Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб (ч.5 ст.373 ЦК України).

За змістом п.1 оспорюваного рішення, відповідач вирішив закріпити в установленому законодавством порядку на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Полтава Сервіс» Полтавської міської ради (третьою особою) об`єкти у місті Полтаві, розташовані на земельних ділянках 1-5.

Судом приймається до уваги, що в п.1 оспорюваного рішення не визначено, про які саме об`єкти йдеться, тому воно носить неконкретизований характер.

Зокрема, в оспорюваному рішенні не зазначені об`єкти рухомого майна (будматеріали), які згадуються позивачем в позовній заяві, та про наявність свого права власності на які стверджує позивач.

Враховуючи викладене, оспорюване рішення, на думку суду, не може розглядатися як акт, на підставі якого безпосередньо можуть виникнути чи припинитися будь-які права чи обов`язки на певне майно.

Неконкретизований характер оспорюваного рішення, в свою чергу, виключає можливість висновку про те, що саме по собі прийняття такого рішення може позбавити позивача права на певне майно чи обмежити його у здійсненні такого права.

Суд звертає увагу, що позивач, не надавши докази належності йому на праві власності майна, яке може бути індивідуалізоване, посилається на порушення своїх прав та інтересів оспорюваним рішенням, в якому також не визначені будь-які індивідуальні ознаки майна, яке має бути закріплене на праві господарського відання за третьою особою.

З урахуванням викладеного, доводи позивача про те, що саме оспорюваним рішенням порушується право власності позивача на певне майно, визнаються судом необґрунтованими.

Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Діюче законодавство України не встановлює особливий порядок розпорядження рухомим майном, зокрема, необхідність вчинення будь-яких дій щодо державної реєстрації рухомого майна чи правочинів, предметом яких виступає таке майно.

З огляду на те, що позивач обґрунтовує позовні вимоги посиланням на порушення свого права на майно, яке не є нерухомим, суд звертає увагу, що порушення права власності на будь-які об`єкти рухомого майна може мати місце у випадку, коли власник позбавляється можливості утримувати таке майно, тобто фізично володіти та користуватися ним.

Позивач не посилається в обґрунтування позову на те, що саме внаслідок прийняття оспорюваного рішення будь-яке рухоме майно (будівельні матеріали) фактично вибуло з його володіння, та/або він позбавився права користуватися чи розпорядитися таким майном.

Позивачем не надані суду докази того, що він будь-коли був землекористувачем земельних ділянок 1-5 в розумінні ст.ст.92,93 Земельного кодексу України, тобто мав право постійного користування чи право оренди відповідних земельних ділянок.

Як було встановлено судом, користувачем земельних ділянок на підставі договорів оренди землі, укладених з Полтавською міською радою, була третя особа, щодо земельних ділянок 2-3 з 2011 року, щодо земельних ділянок 1,4-5 з 2014 року.

З 26.01.2024 року третій особі належить право постійного користування земельними ділянками 1-5.

Також судом встановлено, що в зв`язку з направленням повідомлень від 08.12.2023 про розірвання договорів про співробітництво №№ 21, 22, 23, 24, 26 від 21.04.2021 в односторонньому порядку, укладені між позивачем та третьою особою договори про співробітництво були припинені.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Відповідна правова позиція була викладена, зокрема, в п. 8.5 - 8.7 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2021 по справі № 910/10233/20.

Ст. 204 ЦК України встановлює презумпцію дійсності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Докази визнання недійсним здійсненого третьою особою правочину (односторонньої відмови від договорів про співробітництво №№ 21, 22, 23, 24, 26 від 21.04.2021 ) надані суду не були.

Водночас, право на використання земельних ділянок 1-5 шляхом господарювання на них (в тому числі шляхом спорудження на них будівель та споруд) відповідно до ст.95 Земельного кодексу України, належало та належить третій особі з моменту набуття нею права оренди та права постійного користування відповідними земельними ділянками.

Враховуючи зазначені вище норми ЦК України та Земельного кодексу України, відповідач, як власник земельних ділянок 1-5, та третя особа, як землекористувач, мали та мають право використовувати зазначені земельні ділянки, в тому числі шляхом розміщення на них будь-якого рухомого майна.

Зміст п.2 оспорюваного рішення свідчить про те, що воно є підставою для проведення третьою особою інвентаризації об`єктів майна, які розташовані на земельних ділянках 1-5.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

За таких обставин, проведення інвентаризації майна, яке знаходиться на земельних ділянках 1-5, не може розглядатися як дії, що можуть самі по собі призвести до порушення прав позивача на рухоме майно (будматеріали), оскільки інвентаризація проводиться, в тому числі, для встановлення наявності документів, якими підтверджується факт виникнення/набуття такого майна певною особою.

Як було встановлено судом, на земельних ділянках 1-5 перебувають будівлі, які не введені в експлуатацію, будівництво яких було завершено в 1989-1990 роках, в той час як позивач як юридична особа був створений в 2009 році.

Суд ще раз наголошує на тому, що позов подано позивачем з посиланням на порушення його прав на майно, яке не є нерухомим (будматеріали), тобто позивач має можливість перемістити таке майно на свій розсуд з земельних ділянок 1-5, у випадку, якщо відповідне майно дійсно розміщене на вказаних ділянках.

Докази того, що придбане позивачем за Угодою про сплату компенсації та звільнення автостоянок від 09.01.2014 будівельні матеріали (електроопори, шлагбауми, пластикові вікна, дверні блоки, електропроводи, системи опалення, огорожа) не можуть бути переміщені без їх знецінення та зміни їх призначення, (зокрема, експертний висновок, складений відповідно до ст.98 ГПК України), надані суду не були.

Ч.5 ст.12 ЦК України встановлена презумпція добросовісності та розумності учасника цивільних правовідносин.

Суд звертає увагу, що після здійснення односторонньої відмови від укладених раніше договорів про співробітництво, третьою особою 18.12.2023 (тобто, більш ніж за 10 місяців до прийняття відповідачем оспорюваного рішення) направлялись позивачу заяви про звільнення земельних ділянок від забудованих елементів благоустрою території, що, на думку суду, свідчить про відсутність у третьої особи наміру заволодіти майном, яке, за твердженням позивача, належить йому та/або було створено ним під час дії договорів про співробітництво.

Третя особа, звертаючись до відповідача листом від 30.10.2024 р. № 1244, за наслідком розгляду якого були прийняте оспорюване рішення, не зазначала в листі конкретний перелік об`єктів автостоянок, розташованих на земельних ділянках 1-5, які мають бути закріплені на праві господарського відання за КП «Полтава-Сервіс» (третьою особою).

За змістом п.2 оспорюваного рішення, закріплення за третьою особою певних (конкретних) об`єктів майна має відбутися за наслідками проведеної інвентаризації.

В підготовчому та в судовому засіданнях представник позивача пояснив, що як станом на момент подання позову, так і станом на момент розгляду справи саме позивач фізично утримує рухоме майно (будматеріали), про які він зазначає в позовній заяві, тобто володіє зазначеним майном, а також продовжує фактично здійснювати господарську діяльність з експлуатації автостоянок на земельних ділянках 1-5.

Позивач не посилається на те, що третя особа або відповідач чинили йому перешкоди у переміщенні будь-якого належного позивачу рухомого майна (в тому числі будматеріалів, зазначених в позовній заяві) з земельних ділянок 1-5, або іншим чином перешкоджали або перешкоджають позивачу користуватися належним йому рухомим майном.

Суд констатує, що позивачем не надані докази, які б спростовували встановлену законом презумпцію добросовісності відповідача як учасника цивільних правовідносин, а його доводи стосовно того, що оспорюваним рішенням порушується право власності позивача на певне майно, ґрунтуються лише на припущеннях.

В свою чергу, необґрунтоване припущення не може свідчити про порушення прав позивача та, відповідно, не може бути покладене в основу рішення суду.

Позивач не посилається в обґрунтування позовних вимог на порушення свого права власності на об`єкти незавершеного будівництва.

Суд звертає увагу, що за визначенням, яке наведене в п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому», спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (далі - спеціальне майнове право) - це різновид майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, яке полягає, зокрема, у володінні і розпорядженні таким об`єктом за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, якщо інше не визначено законом, та виникає після отримання права на виконання будівельних робіт, але не раніше державної реєстрації такого права, і припиняється після прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та державної реєстрації права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна.

Ст. 3 зазначеного вище Закону передбачено, що об`єктом права власності може бути лише неподільний об`єкт незавершеного будівництва.

Право власності на неподільний об`єкт незавершеного будівництва виникає відповідно до закону з моменту державної реєстрації такого права.

Державна реєстрація права власності здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо одночасно дотримано такі вимоги:

1) наявність у замовника будівництва права власності/права користування земельною ділянкою, на якій споруджується відповідний об`єкт;

2) набуто право на виконання будівельних робіт;

3) проведено технічну інвентаризацію неподільного об`єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому», на спеціальне майнове право поширюються гарантії щодо захисту права власності (у тому числі усунення перешкод у здійсненні спеціального майнового права; визнання спеціального майнового права у разі його невизнання, порушення, оспорювання; визнання права власності після прийняття в експлуатацію об`єкта).

Спеціальне майнове право виникає з моменту його державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація спеціального майнового права здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після отримання права на виконання будівельних робіт. (ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому»).

Позивач не посилається на виникнення у нього спеціального майнового права на об`єкти незавершеного будівництва; як було встановлено судом, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію такого права за позивачем або будь-якою іншою особою.

Позивач також не посилається на те, що саме наявність оспорюваного рішення перешкоджає йому здійснити державну реєстрацію права власності на майно, яке, за твердженням позивача, перебуває на земельних ділянках 1-5, як на об`єкти незавершеного будівництва, у разі, якщо позивач є власником відповідних об`єктів.

Як було встановлено судом, позивач не є та ніколи не був власником або землекористувачем земельних ділянок 1-5, а також не надав доказів виникнення у нього права на виконання будівельних робіт на вказаних земельних ділянках.

В будь-якому випадку, за наявності спору про право власності на об`єкти незавершеного будівництва, такий спір може бути вирішений лише шляхом подання позову про визнання права власності на майно або про витребовування майна з чужого незаконного володіння.

Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.01.2025 відкрито провадження у справі № 917/2313/24 за позовом Приватного підприємства «Карсад-І» до Полтавської міської ради про визнання права власності на майно. Ухвалою від 03.03.2025 по вказаній справі застосовані заходи по забезпеченню позову шляхом заборони Міністерству юстиції України та його територіальним органам, державним реєстраторам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваження щодо здійснення реєстраційних дій, в тому числі нотаріусам, проводити реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, пов`язані з реєстрацією права господарського відання Комунального підприємства Полтава-Сервіс Полтавської міської ради на об`єкти, розташовані на земельних ділянках 1-5.

Таким чином, визнання недійсним оспорюваного рішення, з огляду на його неконкретизований характер, в будь-якому випадку не призведе до вирішення спору про право між позивачем та відповідачем щодо об`єктів незавершеного будівництва, які знаходяться на земельних ділянках 1-5, та який фактично вирішується в межах справи №917/2313/24.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено, що внаслідок прийняття оспорюваного рішення він позбавився можливості реалізувати своє право власності на будь-яке майно (будматеріали або незавершене будівництво) повністю або частково.

Стосовно посилання позивача на наявність у нього правомірного очікування щодо оренди земельних ділянок 1-5.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивач в обґрунтування позову, окрім посилання на порушення свого права власності на певне майно, посилається також на наявність у нього правомірного очікування щодо оренди земельних ділянок 1-5, а також зазначає про унеможливлення подальшого користування ним відповідними земельними ділянками внаслідок здійснення третьою особою односторонньої відмови від раніше укладених між ними договорів про співробітництво.

Охоронюваний законом інтерес це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (п.1 рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004).

Таким чином, позивач фактично обґрунтовує право на позов також необхідністю захисту свого інтересу, який полягає в отриманні права користування земельними ділянками 1-5.

Як свідчать матеріали справи, позивач на протязі 2013-2021 років здійснював господарську діяльність з надання послуг на автостоянках, що розташовані на земельних ділянках 1-5, на підставі договорів про співробітництво, які укладалися ним з третьою особою.

З урахуванням викладеного, встановлені судом обставини свідчать, що інтерес позивача у спірних правовідносинах полягає не у самій по собі реалізації права володіння, користування та розпорядження своїм рухомим майном (будматеріалами), а у реалізації можливості розмістити це майно на земельних ділянках 1-5, які належать на праві власності відповідачу та перебувають у постійному користуванні третьої особи, з метою використання такого майна саме для надання послуг автостоянок на цих ділянках.

Встановлені судом обставини справи також свідчать, що можливе порушення інтересів позивача пов`язано саме зі зміною розміру плати, яка здійснювалася ним на користь третьої особи відповідно до умов укладених між ними договорів про співробітництво, та подальшим припиненням зазначених договорів внаслідок здійснення третьою особою односторонньої відмови від них, а не з прийняттям оспорюваного рішення.

Як було встановлено судом, зміст оспорюваного рішення не стосується виникнення чи припинення прав користування земельними ділянками 1-5.

На момент прийняття оспорюваного рішення та подання позову, право постійного користування земельними ділянками 1-5 мала третя особа, таке право виникло у неї на підставі іншого рішення відповідача, а саме рішення сорок дев`ятої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання «Про передачу в постійне користування земельних ділянок Комунальному підприємству «Полтава Сервіс» Полтавської міської ради» від 26.01.2024.

Враховуючи викладене, можливе порушення відповідного інтересу позивача щодо користування земельними ділянками не знаходиться в причинному зв`язку з прийняттям оспорюваного рішення, оскільки відповідні обставини мали місце ще до його прийняття.

В свою чергу, визнання недійсним оспорюваного рішення не може в будь-якому випадку призвести до захисту відповідного інтересу позивачу у використанні земельних ділянок для здійснення власної господарської діяльності, оскільки не буде мати своїм наслідком виникнення у позивача права користування земельними ділянками 1-5, або поновлення договорів про співробітництво з третьою особою на умовах, які позивач вважає прийнятними для себе.

Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19).

Відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову (такий висновок викладений у п. 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17).

Позивачем не доведено належними доказами порушення своїх прав та інтересів відповідачем шляхом прийняття оспорюваного рішення.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Враховуючи обставини, встановлені судом під час розгляду справи, заявлені позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та підлягають відхиленню в повному обсязі.

За п. 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судовий збір сплачений позивачем за розгляд даного спору покладається на останнього, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Повний текст рішення складений та підписаний 03.04.2025.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Пушко