РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2025Справа № 910/1035/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (пл.Івана Франка, буд.5, м.Київ, 01001; ідентифікаційний код 40538421)

до Житлово-будівельного кооперативу «Темп-16» (просп.Оболонський, буд.38, м.Київ, 04214; ідентифікаційний код 22883690)

про стягнення 823 777,36 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу «Темп-16» про стягнення 823 777,36 грн, з яких 661 370,91 грн заборгованості, 45 443,46 грн інфляційних втрат, 8 643,12 грн 3% річних, 75 251,33 грн пені та 33 068,54 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов угоди № Р-240032/2024/05 від 20.05.2024 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 14.06.2018 № 240032.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

На виконання частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якою передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу, вказану ухвалу було надіслано судом до електронного кабінету позивача, а відповідачу - рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Сторони ухвалу про відкриття провадження у справі отримали, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету позивача та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 446, адресованого відповідачу.

04.03.2025 від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

11.03.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Однак у суду відсутні підстави для прийняття відзиву відповідача з огляду на таке.

Згідно з частиною 5 статті 165 ГПК України копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи надсилаються (надаються) одночасно з надсиланням (наданням) відзиву до суду з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

До відзиву додаються документи, що підтверджують надсилання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу (пункт 2 частини 6 статті 165 ГПК України).

Усупереч наведеному відповідач не додав до відзиву докази його направлення позивачу.

Крім того, відповідно до частини 10 статті 165 ГПК України суд має право вирішити справу за наявними матеріалами також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку.

Згідно з абзацом 1 частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Відповідач є юридичною особою, втім, як встановлено судом, усупереч вищенаведеним положенням, не зареєстрував електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

Відтак, враховуючи, що відзив відповідача не відповідає встановленим вимогам у зв`язку з чим не може бути прийнятий судом, беручи до уваги те, що матеріали справи містять достатньо доказів для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.06.2018 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом «Темп-16» (споживач) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032, згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Як зазначає позивач, порушуючи умови договору, відповідач не вносив плату за отриману теплову енергію у гарячій воді, внаслідок чого станом на 01.05.2024 у нього утворилась заборгованість в розмірі 823 255,11 грн.

20.05.2024 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та Житлово-будівельним кооперативом «Темп-16» було укладено угоду № Р-240032/2024/05 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 14.06.2018 № 240032 (далі - Угода).

Згідно з п. 1 Угоди споживач визнає та підтверджує заборгованість перед КП «Київтеплоенерго» за договором від 14.06.2018 № 240032 на постачання теплової енергії у гарячій воді станом на 01.05.2024 загальною сумою 823 255,11 грн.

Відповідно до пунктів 2, 3 Угоди споживач зобов`язується сплатити зазначену у п. 1 цієї Угоди суму заборгованості протягом травня - червня 2024 року щомісячними сплатами згідно з додатком 1 до цієї Угоди до 25 числа кожного місяця згідно з вищевказаним договором за вказаними реквізитами. Споживач разом із сплатою суми, зазначеної у п. 1 цієї Угоди зобов`язується у повному обсязі оплачувати поточне споживання згідно з договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 14.06.2018 № 240032.

Пунктом 8 Угоди передбачено, що у разі порушення споживачем умов (невиконання та/або неналежне її виконання) Угоди ГПЗ остання втрачає чинність з наступного дня, що встановлений щомісячним строком оплати: умови щодо реструктуризації сплати боргу втрачають чинність, а підприємство набуває право вимоги всієї несплаченої частини боргу з урахуванням пені, 3% річних та інфляційної складової боргу за час прострочення, які споживач зобов`язується оплатити. Також споживач зобов`язаний оплатити підприємству штраф за невиконання ним Угоди ГПЗ у розмірі 5% від суми непогашеної заборгованості за Угодою ГПЗ.

У п. 9 Угоди визначено, що ця Угода є невід`ємною частиною договору від 14.06.2018 № 240032 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Угода укладена у двох автентичних примірниках (по одному для кожної із сторін), вступає в дію з дня підписання її сторонами і діє до 31.10.2024 (п. 9 Угоди).

Із довідки про стан розрахунків за спожиту від КП «Київтеплоенерго» вбачається, що на виконання умов Угоди 08.05.2024 відповідач сплатив 26 675,00 грн, 28.05.2024 - 11 209,20 грн, 23.06.2024 - 100 000,00 грн, 03.08.2024 - 14 000,00 грн, 01.09.2024 - 10 000,00 грн, що загалом складає 161 884,20 грн.

З огляду на те, що відповідач не дотримався встановленого Угодою графіку погашення заборгованості, щодо реструктуризації якої сторони уклали Угоду, і не сплатив усю суму заборгованості, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь залишок заборгованості в розмірі 661 370,91 грн, а також 45 443,46 грн інфляційних втрат, 8 643,12 грн 3% річних, 75 251,33 грн пені та 33 068,54 грн штрафу.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

У відповідності до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2024 сторони уклали Угоду, у пункті 1 якої відповідач визнав борг перед позивачем за вищенаведеним договором у розмірі 823 255,11 грн.

Частинами 1, 2 статті 1053 Цивільного кодексу України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

За приписами частин 2, 4 статті 604 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.

Зі змісту статті 604 Цивільного кодексу України вбачається, що ознаками новації є:

- спосіб припинення зобов`язання;

- вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання);

- є двостороннім правочином (договором);

- нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 зі справи № 609/67/18.

Новація - це угода про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж самими сторонами. Юридичною підставою для зобов`язання, що виникає при новації, є домовленість сторін попередньої угоди про припинення первісного зобов`язання та про виникнення нового, яке за своїм змістом відрізняється від попереднього.

Застосування новації як способу припинення зобов`язань допускається виключно за наявності таких ознак: взаємна згода сторін про припинення дії попереднього зобов`язання та щодо умов нового зобов`язання; наявності умов про припинення попереднього зобов`язання; припинення всіх додаткових зобов`язань; виникнення між тими ж особами нового зобов`язання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання. Характерною ознакою новації є не зміна частини первісного зобов`язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов`язання (наведена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13, від 25.11.2020 у справі № 921/301/17-г/11).

Наведене дає підстави для висновку, що сторони шляхом укладення Угоди домовились про припинення зобов`язань відповідача за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018 з оплати спожитої теплової енергії вартістю 823 255,11 грн у спосіб його заміни на позикове зобов`язання з умовами, викладеними в Угоді.

Згідно з частиною 1 статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 статті 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 2 Угоди, зобов`язання із повернення суми позики мало бути виконане відповідачем згідно з графіком, викладеним у додатку № 1 до Угоди, а саме шляхом сплати до 25 числа кожного місяця боргу рівними частинами протягом 6 місяців.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Угоди 08.05.2024 відповідач сплатив 26 675,00 грн, 28.05.2024 - 11 209,20 грн, 23.06.2024 - 100 000,00 грн, 03.08.2024 - 14 000,00 грн, 01.09.2024 - 10 000,00 грн, що загалом складає 161 884,20 грн.

Суд враховує, що буквальне тлумачення змісту п. 8 Угоди свідчить про те, що наслідком невиконання та/або неналежного виконання відповідачем умов Угоди є втрата Угодою чинності, попри наведене системний аналіз цього пункту дає підстави для висновку, що у разі прострочення відповідача втрачають чинність саме лише умови щодо реструктуризації боргу (графік погашення заборгованості) і позивач набуває право вимагати сплати залишку боргу, що відповідає положенням частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Відтак, беручи до уваги умови укладеної сторонами Угоди, враховуючи недотримання відповідачем узгодженого сторонами графіку сплати, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право вимагати дострокового повернення частини заборгованості, що залишилася.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Угодою підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 661 370,91 грн визнається судом обґрунтованою.

Як встановлено частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Проте, укладена сторонами Угода, яка є підставою для застосування договірної неустойки, таких умов не містить.

Позивач нарахував пеню на підставі пункту 7 додатку № 4 до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018, однак у матеріалах справи відсутній додаток № 4 до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018, більше того, зі змісту п.5.4 договору вбачається, що у додатках № 3 та № 4 визначена межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін.

Судом встановлено, що у п. 3.3 договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018 сторони домовились про те, що споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5% від суми боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.

В контексті викладеного суд відзначає, що новація як спосіб припинення зобов`язань передбачає не зміну частини первісного зобов`язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов`язання, яке містить умови про інший предмет чи спосіб виконання.

Тобто, внаслідок укладення Угоди припинилось зобов`язання відповідача по оплаті спожитої теплової енергії за період, що передував її укладенню, натомість виникло нове позикове зобов`язання повернути кошти на умовах, визначених в Угоді.

При цьому припинення первісного зобов`язання одночасно припиняє всі додаткові до первісного зобов`язання, тому зазначення у п. 9 Угоди про те, що вона є невід`ємною частиною договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018 не змінює правову природу Угоди як новаційного договору.

Відтак, застосування позивачем неустойки, розмір якої встановлений у договорі на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240032 від 14.06.2018, за неналежне виконання відповідачем зобов`язання за Угодою, є безпідставним.

У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто вказані положення лише обмежують максимальний розмір пені, який сторони можуть встановити в договорі, але не встановлюють його.

Оскільки умовами Угоди за прострочку платежу не визначено розміру пені та бази її нарахування, то підстави для задоволення позову в частині вимог про стягнення пені відсутні.

Наведене узгоджується із висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За змістом п. 8 Угоди у разі порушення відповідачем умов (невиконання та/або неналежне її виконання) Угоди він зобов`язаний оплатити позивачу штраф за невиконання ним Угоди у розмірі 5% від суми непогашеної заборгованості за Угодою.

Судом встановлено неналежне виконання відповідачем умов Угоди, що зумовлює для нього настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 5% від залишку несплаченої заборгованості.

Виходячи з викладеного, сума штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 33 068,54 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд виявив помилку, яка полягає у тому, що позивач виходив із 365 календарних днів, натомість у 2024 році було 366 календарних днів.

З урахуванням викладеного судом здійснено власний розрахунок 3% річних за період 26.05.2024 до 31.10.2024 (661 370,91 x 3% x 159 : 366), згідно з яким обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є сума 3% річних в розмірі 8 619,51 грн.

При розрахунку інфляційних втрат позивач неправильно визначив сукупний індекс інфляції у період прострочення. Згідно з розрахунком суду розмір втрат позивача від інфляції склав 41 228,51 грн (661 370,91 грн x 1.06233795 - 661 370,91 грн).

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 661 370,91 грн, штрафу в розмірі 33 068,54 грн, 3% річних в розмірі 8 619,51 грн та інфляційних втрат в розмірі 41 228,51 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 11 164,31 грн - на відповідача, в розмірі 1 192,35 грн - на позивача.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Темп-16» (просп.Оболонський, буд.38, м.Київ, 04214; ідентифікаційний код 22883690) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (пл.Івана Франка, буд.5, м.Київ, 01001; ідентифікаційний код 40538421) заборгованість в розмірі 661 370 (шістсот шістдесят одна тисяча триста сімдесят) грн 91 коп., штраф в розмірі 33 068 (тридцять три тисячі шістдесят вісім) грн 54 коп., 3% річних в розмірі 8 619 (вісім тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн 51 коп., інфляційні втрати в розмірі 41 228 (сорок одна тисяча двісті двадцять вісім) грн 51 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 164 (одинадцять тисяч сто шістдесят чотири) грн 31 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.04.2025.

Суддя Т.П. Капцова