ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/16/24(915/646/24)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Філінюк І.Г.

суддів: Аленіна О.Ю., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання - Чеголя Є.О.

за участю:

АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - адвокат Іващенко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024

по справі №915/16/24(915/646/24)

за позовом: Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО»

до відповідачів:

1. Фермерського господарства «ДЕМЕТРА.»;

2. ОСОБА_1 ;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТ ВЕСТ»

розпорядник майна Фермерського господарства «ДЕМЕТРА.» - арбітражний керуючий Пляка С.В.

про визнання недійсним правочину, укладеного з боржником.

суддя суду першої інстанції - Давченко Т.М.

місце винесення рішення: м. Миколаїв, Господарський суд Миколаївської області, вул. Фалєєвська, 14.

повний текст рішення складено та підписано 03.01.2025.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Фермерського господарства «ДЕМЕТРА.» (далі - ФГ "ДЕМЕТРА."), ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТ ВЕСТ» (далі - ТОВ "ПРИВАТ ВЕСТ"), в якій просить суд визнати недійсним Договір поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та ФГ "ДЕМЕТРА."

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на недійсність указаного договору, оскільки вважає, що такий договір не може створювати жодних правових наслідків, а тому вимоги ТОВ «ПРИВАТ ВЕСТ» до боржника, що виникли на підставі Договору про відступлення права вимоги від 01.02.2024 є безпідставними, оскільки ґрунтуються на недійсному правочині.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Обґрунтування судового рішення.

В мотивах прийнятого судового рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту порушення оспорюваним договором його прав та законних інтересів, а також факту недійсності вказаних договорів, а отже прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024 року у справі №915/16/24(915/646/24) скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним Договір поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та ФГ «ДЕМЕТРА».

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

По-перше, в обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час розгляду справи та при ухваленні оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, які законодавством визначені як правові підстави недійсності правочинів: спеціальні - ч.2 ст.42 КУзПБ, загальні - ст..3, 11, 13, 16, 92, 203, 215, 237, 238 ЦК України.

Зокрема, всупереч частини 5 статті 236 ГПК України було не повно досліджено докази та не повно встановлено обставини, які мають суттєве значення для справи та підтверджують дійсну протиправну мету укладення договору, тобто на шкоду інтересам кредиторів боржника, в тому числі, Банку, та всупереч інтересам фермерського господарства, а саме: не взято до уваги період, в якій укладено договір та не оцінено обставини щодо фінансового стану боржника - ФГ «ДЕМЕТРА» у цей період, статус фізичної особи ОСОБА_1 (є керівником, засновником, а також поручителем фермерського господарства за зобов`язаннями перед Банком, що безумовно спонукало ОСОБА_1 до вчинення оспорюваного договору та на подальше відступлення прав вимоги ТОВ «ПРИВАТ ВЕСТ»); не повно проаналізовано причинно-наслідковий зв`язок між укладенням оспорюваного договору, діями саме ОСОБА_1 як засновника і керівника ФГ «ДЕМЕТРА» та відкриттям провадження у справі про банкротство у взаємопов`язаності із датою укладення договору відступлення права вимоги та поданням ТОВ «ПРИВАТ ВЕСТ» заяви з грошовими вимогами, які первинно виникли із оспорюваного Договору поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023 року. Тобто, всупереч встановленої для суду вимоги дотримання принципу судового контролю не досліджено з точки зору підвищеного стандарту доказування обставини укладення оспорюваного договору та використання його для прихованої протиправної мети створити штучну заборгованість та використати у справі про банкрутство участь лояльного до боржника кредитора.

По-друге, в порушенні приписів частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин судом формально наведено у рішенні, але фактично не враховано правові позиції викладені в Постановах Верховного Суду від 02.04.2024 року у справі №910/862/22(910/5477/23), від 24.04.2024 року у справі №925/1577/20(925/288/23), від 23.04.2024 року у справі №925/1577/20(925/129/23), а також постанові Верховного Суду від 30.05.2024 року у справі №925/1577/20(925/288/23), щодо вчинення правочину із заінтересованою особою як самостійної підстави для його недійсності.

Крім того, скаржник зазначає, що судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування приписів абз.3 ч.1 ст.42 КУзПБ зазначено про відсутність у кредитора по справі права на звернення із позовом щодо оспорювання укладеної угоди боржником, внаслідок якої він став неплатоспроможним із посиланням на статус позивача у цій справі як забезпеченого кредитора. Окремо, скаржник зазначає. що Банком заявлено вимоги до боржника як забезпечені, і частина як не забезпечені заставою.

На зазначене суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного судового рішення уваги не звернув.

Доводи інших учасників провадження у справі.

17.02.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фермерського господарства «ДЕМЕТРА» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилається на те, що рішення суду було ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

17.02.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТ ВЕСТ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилається на те, що рішення суду було ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

17.02.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилається на те, що рішення суду було ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

13.01.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024 по справі №915/16/24(915/646/24).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду заяви було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Філінюк І.Г. судді Аленін О.Ю., Принцевська Н.М., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.01.2025.

На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №915/16/24(915/646/24) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/16/24(915/646/24) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024 по справі №915/16/24(915/646/24) до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції.

29.01.2025 матеріали справи №915/16/24(915/646/24) надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024 по справі №915/16/24(915/646/24).

Призначено справу №915/16/24(915/646/24) до розгляду на 01.04.2025 о 15:15 год.

05.02.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява представника Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - адвоката Іващенко Ірини Олександрівни про участь у судовому засіданні у справі №915/16/24(915/646/24), яке призначене на 01.04.2025 о 15:15 год. та у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами суду за її участю, за зареєстрованою електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 заяву представника Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - адвоката Іващенко Ірини Олександрівни про участь у судовому засіданні у справі №915/16/24(915/646/24), яке призначене на 01.04.2025 о 15:15 год. та у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами суду за її участю, за зареєстрованою електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено.

Надано можливість представнику Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - адвокату Іващенко Ірині Олександрівні взяти участь у судовому засіданні, яке призначене на 01.04.2025 о 15:15 год. по справі №915/16/24(915/646/24) в режимі відеоконференції поза межами суду, за зареєстрованою електронної адресою .

В судове засідання 01.04.2025 з`явився представник позивача, який доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.

8 червня 2023 року між фізичною особою ОСОБА_1, як стороною-1 та Фермерським господарством «ДЕМЕТРА.», як стороною-2, був укладений договір поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого, сторона-1 зобов`язалась надати стороні-2 поворотну фінансову допомогу, а сторона-2 зобов`язалась повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.1.1 договору).

Умовами п.2.1 договору його учасники узгодили, що поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в сумі 2 000 000,0 грн.

Сума поворотної фінансової допомоги є орієнтовною і у випадку, якщо фактичний розмір поворотної фінансової допомоги, наданої стороні-2 за цим договором, буде меншим, ніж це зазначено у п.2.1, сумою, наданою стороні-1 вважатиметься фактична надана сума поворотної фінансової допомоги (п.2.2 договору).

Згідно з п.2.3 договору, поворотна фінансова допомога надається стороні-2 на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Сторона-1 надає стороні-2 суму поворотної фінансово допомоги шляхом готівкового (видача коштів з каси) або безготівкового перерахування коштів на поточний банківський рахунок сторони-2 в строк до 31.12.2023 (п.2.4 договору).

Сторона-2 зобов`язана повернути отримані від сторони-1 кошти поворотної фінансової допомоги 31.12.2023 в національній валюті України (п.2.6 договору).

Розділом 5 договору його учасники визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.5.1 договору) та закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов (п.5.2 договору).

На виконання умов договору в період з 28.06.223 по 31.12.2023 відповідач-2 надав відповідачу-1 грошові кошти поворотної фінансової допомоги в сумі 1502236,24 грн.

Відповідач-1 частково повернув відповідачу-2 кошти отриманої поворотної фінансової допомоги в сумі 269805,0 грн.

Залишок коштів неповернутої фінансової допомоги складає 1232431,24 грн.

В подальшому, 01.02.2024 між відповідачем-2, як первісним кредитором, та відповідачем-3, як новим кредитором, був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги за договором поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023 до боржника - ФГ «ДЕМЕТРА.».

АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулось до господарського суду з даним позовом та просить суд визнати договір поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023 недійсним, з огляду на наступне: по-перше, банк зазначає, що боржник (ФГ «ДЕМЕТРА.») уклав спірний договір із заінтересованою особою - засновником ОСОБА_1 , що в силу приписів ст. 42 КУзПБ є самостійною підставою для визнання договору недійсним; по-друге, позивач вважає спірний правочин фраудаторним, укладеним для штучного збільшення конкурсних вимог до боржника, та зменшення вірогідності повного задоволення вимог інших кредиторів; по-третє, банк зазначає, що будь-який правочин, вчинений боржником в період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений на шкоду кредиторам; по-четверте, на думку банку, фізична особа - ОСОБА_1 , як голова та засновник фермерського господарства може використовувати у підприємницькій діяльності будь-яке власне майно, включаючи грошові кошти, надавати фінансову допомогу «сам собі» він не має права, оскільки в даному випадку він одночасно виступатиме як позичальник та позикодавець.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що мало місце порушення приписів ч.3 ст.238 ЦК України, оскільки представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Банк наголошує, що правочин завжди має вчинятись в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення.

У зв`язку з викладеним, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що оспорюваний ним договір не може створювати правових наслідків, тому вимоги ТОВ «ПРИВАТ ВЕСТ» до боржника, які виникли на підставі договору про відступлення права вимоги від 01.02.2024 також є безпідставними, оскільки ґрунтуються на недійсному правочині.

Відповідач-1 у наданому суду відзиві зазначив, що твердження банку є необґрунтованими та безпідставними, спірний договір є фактично виконаним з боку надавача коштів ( ОСОБА_1 ) та частково виконаним з боку саме ФГ «ДЕМЕТРА.». За твердженнями відповідача-1 кошти, які належать засновнику фермерського господарства на праві власності не являються автоматично коштами фермерського господарства, та для того, щоб передати ці кошти безпосередньо фермерському господарству та використовувати ці кошти к господарській діяльності на законній підставі потрібно укласти відповідний договір. На підставі спірного договору ФГ «ДЕМЕТРА.» отримало законні підстави для розпорядження грошовими коштами, переданими засновником. При цьому, наслідком укладеного договору стало те, що частина коштів була перерахована безпосередньо банку як оплата за кредитним договором та решта коштів відповідачем-1 використовувалась ним у своїй безпосередній господарській діяльності. Відповідач-1 у відзиві зазначає, що спірний правочин є реальним, укладеним з дотриманням приписів чинного законодавства та спрямований не на штучне збільшення кредиторської заборгованості, а навпаки на зменшення розміру заборгованості ФГ «ДЕМЕТРА.» перед іншими кредиторами, в тому числі і АТ «Банк Кредит Дніпро».

Відповідач-2 у відзиві також зазначив, що спірний договір був укладений з реальною метою надання коштів ФГ «ДЕМЕТРА.» для ведення господарської діяльності, та даний договір не укладений з метою зменшення активів боржника, не на шкоду іншим кредиторам та не порушує принципів розумності і добросовісності.

Відповідач-3 у відзиві також зауважує, що спірний договір є реальним, таким, що відбувся, внаслідок спірного договору не відбулось виведення активів фермерського господарства та спірний договір не став наслідком відкриття відносно боржника справи про банкрутство, а також спірний договір не спрямований на ухилення від відповідальності ФГ «ДЕМЕТРА.» на від виконання зобов`язання перед банком, оскільки укладенням спірного договору боржник не здійснив виведення будь-якого свого активу, в т.ч. заставного майна та не зменшив його вартість. Спірний договір укладений його учасниками без мети ухилення від виконання зобов`язання перед банком та на момент його укладання у сторін був наявний відповідний обсяг право дієздатності для підписання такого договору. Грошові кошти ФГ «ДЕМЕТРА.» реально отримало, тому у останнього виник обов`язок з їх повернення.

Норми права.

За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Частиною другою статті 7 КУзПБ визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

Згідно із частиною першою статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Спірним питаннями у цій справі, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Вимоги позивача ґрунтуються на аргументах, які з-поміж іншого обґрунтовані з посиланням на приписи статей ст. 203, 215 Цивільно кодексу України та 42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо наявності в оспорюваного правочину ознак фраудаторного правочину.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

Колегія суддів звертає увагу на те, що наразі вже сформована усталена судова практика про можливість оскарження правочину вчиненого боржником з метою завдання шкоди кредиторам (фраудаторного правочину) особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан, з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

У правовідносинах банкрутства такий інститут врегульовано спеціальними нормами статті 20 Закону про банкрутство (до 21.10.2019), статті 42 КУзПБ (від 21.10.2019).

Отже, якщо багатосторонній правочин учинено за участю боржника з недобросовісною метою виведення його активів (майна) зі складу ліквідаційної маси для задоволення вимог окремого кредитора поза межами процедури банкрутства, такий правочин може бути визнаний недійсним (фраудаторним) як із підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, так і відповідно до статей 3, 13 ЦК України.

Закон про банкрутство/КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Категорія фраудаторності у процедурі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами. Тому можливість оспорення правочину боржника у межах справи про банкрутство є одним із юридичних інструментів гарантування збільшення ліквідаційної маси боржника та як результат захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення їх вимог.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним (стаття 234 ЦК України).

Основними ознаками якого є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тому, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, суд має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним, а також як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (див. висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)).

Боржник, який відчужує майно, вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності, після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Такі дії боржника можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Колегія суддів звертає увагу, що метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати таку мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою).

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Позиція суду.

Колегія суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до наступного.

30.01.2024 ухвалою Господарського суду Миколаївської області за заявою ініціюючого кредитора ТОВ «САБАЗИ» відкрито провадження у справі № 915/16/24 про банкрутство ФГ «ДЕМЕТРА.», визнано вимоги ТОВ «САБАЗИ» в загальному розмірі 812 000,00 грн.

АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» у справі подано заяву з грошовими вимогами до Боржника на загальну суму 13 808 014,33 грн.

Вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» є забезпечені заставою майна боржника - ФГ «ДЕМЕТРА.» згідно з відповідними договорами застави та іпотеки.

Із заявами з грошовими вимогами до Боржника чотири кредитора, а саме: Т0В «САБА3И» з вимогами в розмірі 812 000,00 грн., АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПР0» з вимогами у сумі 13 808 014,33 грн., Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТ ВЕСТ» з вимогами у сумі 1 232 431,24 грн. боргу та сплаченого судового збору 6 056,00 грн., які виникли з Договору про відступлення прав вимоги від 01.02.2024 р. щодо прав вимоги за Договором поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023 р., укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 (засновником боржника ФГ «ДЕМЕТРА.»), та який оспорюється у даній справі та Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВІ-АГР0» з вимогами у сумі 1 226 399,50 грн. боргу.

15.01.2024 Господарським судом Миколаївської області ухвалою прийнято до розгляду заяву ТОВ «САБАЗИ» про відкриття провадження у справі про банкрутство.

01.02.2024, після відкриття провадження у справі про банкрутство 30.01.2024, між ОСОБА_1 (Первісним кредитором) та ТОВ «ПРИВАТ ВЕСТ» (Новим кредитором) було укладено Договір про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе право вимоги за договором поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023 до боржника - ФГ «ДЕМЕТРА.» в розмірі 1 232 431,24 грн.

Спірними правовідносинами у справі, що розглядається, є правовідносини з укладення неплатоспроможним боржником «підозрілий період» угоди (договору поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023) на шкоду іншим наявним у нього кредиторам.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед, це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі № 44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий, перш за все, є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника (правова позиція Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду (постанова від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)).

Колегія суддів зазначає, що якщо правочини у підозрілий період вчиняються із заінтересованими особами, повинна діяти ще одна правова презумпція, оскільки заінтересована особа знає про стан неплатоспроможності боржника при вчиненні правочину. Презумпція стосується осіб передбачених у ст.1 КУзПБ, де визначено коло заінтересованих осіб, а дія такої презумпції повинна накладати тягар доказування і на заінтересовану особу.

Вказана правова позиція викладене у правовому висновку Верховного Суду у справі №910/6179/17, постанова від 30.01.2019.

За обставинами справи підтверджується наявність підстав для визнання Договору на підставі абз.3 ч.2 ст. 42 КУзПБ, а саме:

- Договір вчинено Боржником в особі голови ОСОБА_1, як фізичною особою ОСОБА_1 при цьому, який є засновником ФГ «ДЕМЕТРА.». Тобто Боржником вчинено правочин із заінтересованою особою в розумінні КУзПБ.

- Момент вчинення оспорюваного Договору « 28.06.2023» припадає на підозрілий період, оскільки Договір укладено за 7 місяців до дати відкриття провадження у справі про банкрутство -30.01.2024.

Крім того, на момент укладення оспорюваного Договору 28.06.2023 ФГ «ДЕМЕТРА.» вже мало прострочену заборгованість за кредитними договорами, укладеними з Банком, а саме: за Кредитним договором № 310821-КЛН/1 від 31.08.2021; за Кредитним договором № 310821-КЛН/2 від 31.08.2021; за Кредитним договором № 310821-КЛН/3 від 31.08.2021; за Кредитним договором № 200123-КЛН від 20.01.2023.

Таким чином, у час коли у ФГ «ДЕМЕТРА.» була наявна кредиторська заборгованість у сумі майже 13 млн грн. та підприємство вже мало ознаки неплатоспроможності між ФГ «ДЕМЕТРА.». та його засновником укладено спірний договір.

Колегія суддів зауважує, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Боржник, який укладає договір поворотної фінансової допомоги у сумі 2 000 000,00 грн. зі своїм засновником після виникнення у нього інших грошових зобов`язань, зокрема перед Банком, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно інших кредиторів. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 28.04.2021 у справі №263/161/18).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Враховуючи викладене, рішення суд першої інстанції про відмову у позові, ухвалене без застосування підвищеного стандарту доказування в частині встановлення усіх обставин укладеного правочину. Оскільки суттєві обставини залишилися без об`єктивної та повної оцінки, а обставини, не підтверджені належними доказами визнано безпідставно встановленими.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстави для задоволення позову та визнання недійсним Договору поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та ФГ «ДЕМЕТРА.», як такого, що вчинений боржником з заінтересованою особою до відкриття провадження у справі про банкрутство, в результаті чого взяте на боржника зобов`язання призвело до неможливості виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю (ч.ч.1-2 ст. 42 КУзПБ).

Встановлені колегією суддів під час апеляційного провадження обставини дають підстави для висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені матеріали справи, отже доводи апеляційної скарги знайшли свої підтвердження.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2024 у справі № 915/16/24(915/646/24) - скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір поворотної фінансової допомоги від 28.06.2023, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та ФГ «ДЕМЕТРА.»

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - 1514,00 грн. судового збору та 1816,80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Фермерського господарства «ДЕМЕТРА.» на користь Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» - 1514,00 грн. судового збору та 1816,80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати наказ на виконання цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.04.2025.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя Н.М. Принцевська