УХВАЛА

07 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 917/1381/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025

за позовом керівника Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях

до Акціонерного товариства ?Кременчуцьке кар`єроуправління ?Кварц?,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство оборони України,

про стягнення 577 305,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року керівник Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства ?Кременчуцьке кар`єроуправління ?Кварц? про стягнення заборгованості у розмірі 655 010,71 грн за договором оренди цілісного майнового комплексу від 01.06.2009 (з урахуванням договорів про внесення змін та додаткових угод), з яких: 546 003,35 грн - основна заборгованість за період з вересня по жовтень 2022 року, 109 007,36 грн - пеня за період з 15.10.2022 по 15.11.2022. Від прокуратури надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої надано пояснення та розрахунок, згідно якого розмір заявленої до стягнення пені становить 31 301,71 грн. У подальшому прокурором надано заяву про зміну підстав позову, якою доповнено обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.11.2024 позовні вимоги задоволено повністю.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, погодився з прокурором, що враховуючи те, що пункт 3.4 договору оренди у редакції договору про внесення змін від 27.10.2015 №7 до розділу 3 ?Орендна плата? суперечить положенню частини 4 статті17 Закону України ?Про оренду державного та комунального майна?, а з огляду на приписи частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України - є нікчемним. Ураховуючи, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 546 003,35 грн та пені в сумі 31 301,71 грн підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані і не заперечуються, місцевим господарським судом їх задоволено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства ?Кременчуцьке кар`єроуправління ?Кварц? задоволено частково; рішення Господарського суду Полтавської області від 18.11.2024 скасовано; провадження у справі №917/1381/24 закрито.

Постанова мотивована тим, що наявні підстави для закриття провадження у справі №917/1381/24 з огляду на тотожність справи №917/1522/22 у якій Господарським судом Полтавської області 07.11.2023 прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, залишеного в силі постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2024.

Так, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що предметом позову у справі №917/1381/24 є стягнення суми боргу по орендній платі за договором №01/Ц-2009 від 26.03.2009 року (з урахуванням додаткових угод до нього) у розмірі 546 003,35 грн за період з вересня по жовтень 2022 року, 31 301,71 грн - пеня за період з 15.10.2022 по 15.11.2022.

Предметом позову у справі №917/1522/24 є, зокрема, стягнення суми боргу по орендній платі за договором №01/Ц-2009 від 26.03.2009 (з урахуванням додаткових угод до нього) у розмірі 3 632 426,85 грн за період з липня 2022 року по квітень 2023 року, 1 056 335,18 грн - пеня за період з 20.09.2022 по 06.06.2023.

Отже, у вказаних справах предметом спору є заборгованість по орендним платежам за договором №01/Ц-2009 від 26.03.2009 (з урахуванням додаткових угод до нього), тобто є тотожними. За вказаними справами відрізняється період заборгованості та пені заявлені до стягнення. У справі №917/1522/22 заявлений період до стягнення є більшим ніж у справі №917/1381/24. Однак, період визначений у справі №917/1522/22 поглинає період визначений у справі №917/1381/24. При цьому досліджуючи предмет позовних вимог за справою №917/1522/22, а саме період прострочення та нарахування суд фактично дослідив предмет та період нарахування, що визначений у справі №917/1381/24.

Також апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що за суб`єктним складом сторін та підставами справи №917/1381/24 та №917/1522/22 є тотожними.

Отже, в обох вищенаведених справах наявні одночасно три однакові складові: сторони, предмет та підстави звернення до суду з позовною заявою, що, в свою чергу, з огляду на прийняте Господарським судом Полтавської області у справі №917/1522/22 рішення, яке залишене в силі постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 є безумовною підставою для закриття провадження у справі.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, 20.03.2025 (через систему ?Електронний суд?) заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - прокурор, скаржник) звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 (повний текст складено 27.02.2025), в якій просить постанову скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 577 305,06 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченими підпунктами ?а?,?б? і ?в? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що ця касаційна скарга стосується правовідносин, які мають важливе значення для правозастосовної практики у сфері оренди державного майна, скаржник буде позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи №917/277/25, а також справа становить значний суспільний інтерес, зважаючи на перебування України в умовах воєнного стану, триваючу боротьбу із зовнішнім ворогом та цінність кожного внутрішнього ресурсу, оскільки істотне порушення законодавства при користуванні державним майном безумовно завдає значної шкоди інтересам держави. Перегляд незаконної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі сприятиме подальшому припиненню, запобіганню порушенням і дотриманню прав та інтересів держави при користуванні державним майном, а результати її розгляду дозволять надалі ефективно захищати порушені інтереси держави в інших численних справах вказаної категорії в подібних правовідносинах.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Водночас, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що положення про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, має обґрунтувати зазначені обставини та додати докази на їх підтвердження.

Зазначення у скарзі, що скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженою постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 у цій справі при розгляді господарським судом Полтавської області справи №917/277/25 без обґрунтування та надання доказів, недостатньо для висновку про наявність підстав, що підпадають під дію винятків з пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Отже, скаржник, з порушенням підпункту ?б? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, не обґрунтував, як саме він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішенням у цій справі при розгляді Господарським судом Полтавської області справи №917/277/25 та не надав доказів на підтвердження цього.

Суд також відхиляє аргументи заявника про те, що справа становить суспільний інтерес, оскільки наявність ?суспільного інтересу? як обставини, що може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження, оцінюється за кількісними та якісними критеріями як-от: суспільна значущість, тобто вплив на права не окремої людини, а спільноти індивідуумів, які можуть стверджувати, що мають охоронюваний законом інтерес щодо предмета спору (кількісний критерій); інтенсивність втручання в сферу реалізації законного інтересу, тобто встановлення певних обтяжень для групи осіб майнового чи немайнового характеру, пов`язаних із предметом позову, та, переважно, але не винятково, триваючий характер дії таких обтяжень або обмежень у реалізації прав щодо певного суспільного блага (якісний критерій).

При цьому з аналізу посилань у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, Суд доходить висновку про те, що вони фактично зводяться до незгоди із встановленими апеляційним господарським судом обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був передбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем ?розумних обмежень? в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних ?фільтрів? не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних ?фільтрів? допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду цієї справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №917/1381/24 за касаційною скаргою прокурора на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №917/1381/24 за касаційною скаргою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач