ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

"07" квітня 2025 р. Справа № 916/111/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., розглянувши справу,

за позовом: Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (49005, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 21-а; ),

до: Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, буд. 5; ),

про стягнення 16244,65 грн,

ВСТАНОВИВ:

Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області про стягнення 16244,65 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2025 справу № 916/111/25 передано на розгляду судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.01.2025 позовну заяву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вх. суду № 117/25 від 15.01.2025) залишено без руху.

Ухвалою суду від 03.02.2025 відкрито провадження у справі № 916/111/25, прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та постановлено розгляд справи здійснювати без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку про закриття провадження у справі, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, за змістом вказаних норм сторонами в господарському процесі можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Так, відповідачем у позовній заяві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначено Головне управління ДПС в Одеській області.

Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЦК України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відомості, які наявні у Відповіді № 1268042 від 07.04.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.04.2025, свідчать, що Головне управління ДПС в Одеській області не зареєстроване, як юридична особа.

Водночас відомості, які наявні у вільному доступі в мережі Інтернет свідчать, що Головне управління ДПС в Одеській області є філією (іншим відокремленим підрозділом); повне найменування, ідентифікаційний код юридичної особи, до якої належить відокремлений підрозділ Державна податкова служба України, .

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з чинним законодавством, зокрема ЦК України та ГК України, юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Відповідно до ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.

Тобто філії, представництва, інші відокремлені підрозділи наділяються певною господарською компетенцією. Утім, не маючи статусу юридичної особи, такі підрозділи не наділяються самостійною господарською процесуальною правоздатністю та дієздатністю. Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у господарському процесі. Тому справи, в яких стороною виступає філія чи представництво суб`єкта господарювання (відокремлений підрозділ державного органу), не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, у зв`язку із відсутністю сторони у господарському процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення господарського спору.

З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.

Аналогічні висновки щодо процесуального статусу філій та представництв зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду (щодо цивільного процесу) у постановах від 14.06.2021 у справі № 760/32455/19, від 07.07.2021 у справі № 712/13066/18, від 10.11.2021 у справі № 552/2889/20, від 09.02.2022 у праві № 607/4090/21, від 09.02.2022 у справі № 213/4206/19, від 18.05.2022 у справі № 552/3667/19, від 08.03.2023 у справі № 464/4338/21.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом вимог ст.ст. 15, 20 ЦК України, гл. 4 ГПК України особа здійснює право на захист на свій розсуд, а тому позивачеві належить право визначати особу, яка повинна відповідати за його позовом.

Суд роз`яснює позивачу, що спір згідно підстав і предмета позову та визначеного складу сторін згідно поданої у даній справі позовної заяви підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Враховуючи вищезазначені обставини щодо наявності приватноправового спору, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, оскільки спір за вказаним суб`єктним складом відповідачів у справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Разом з цим, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що у відповідності до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Частиною 4 статті 231 ГПК України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 39 від 28 січня 2025 року.

Отже, приймаючи до уваги закриття провадження справі, позивачу з Державного бюджету України підлягає поверненню сплачена сума судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 231, ст. ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити провадження у справі № 916/4427/23.

2. Повернути з Державного бюджету України на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (49005, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 21-а; ) судовий збір у розмірі 2422,40 грн, сплачений згідно платіжної інструкції № 39 від 28 січня 2025 року.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга у відповідності до частини 1 статті 256 ГПК України.

Ухвалу підписано 07.04.2025.

Суддя Нікітенко С.В.