УХВАЛА

31 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 917/1381/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025

за позовом керівника Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях

до Акціонерного товариства ?Кременчуцьке кар`єроуправління ?Кварц?,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство оборони України,

про стягнення 577 305,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року керівник Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства ?Кременчуцьке кар`єроуправління ?Кварц? про стягнення заборгованості у розмірі 655 010,71 грн за договором оренди цілісного майнового комплексу від 01.06.2009 (з урахуванням договорів про внесення змін та додаткових угод), з яких: 546 003,35 грн - основна заборгованість за період з вересня по жовтень 2022 року, 109 007,36 грн - пеня за період з 15.10.2022 по 15.11.2022. Від прокуратури надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої надано пояснення та розрахунок, згідно якого розмір заявленої до стягнення пені становить 31 301,71 грн. У подальшому прокурором надано заяву про зміну підстав позову, якою доповнено обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.11.2024 позовні вимоги задоволено повністю.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, погодився з прокурором, що враховуючи те, що пункт 3.4 договору оренди у редакції договору про внесення змін від 27.10.2015 №7 до розділу 3 ?Орендна плата? суперечить положенню частини 4 статті17 Закону України ?Про оренду державного та комунального майна?, а з огляду на приписи частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України - є нікчемним. Ураховуючи, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 546 003,35 грн та пені в сумі 31 301,71 грн підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані і не заперечуються, місцевим господарським судом їх задоволено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства ?Кременчуцьке кар`єроуправління ?Кварц? задоволено частково; рішення Господарського суду Полтавської області від 18.11.2024 скасовано; провадження у справі №917/1381/24 закрито.

Постанова мотивована тим, що наявні підстави для закриття провадження у справі №917/1381/24 з огляду на тотожність справи №917/1522/22 у якій Господарським судом Полтавської області 07.11.2023 прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, залишеного в силі постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2024.

Так, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що предметом позову у справі №917/1381/24 є стягнення суми боргу по орендній платі за договором №01/Ц-2009 від 26.03.2009 року (з урахуванням додаткових угод до нього) у розмірі 546 003,35 грн за період з вересня по жовтень 2022 року, 31 301,71 грн - пеня за період з 15.10.2022 по 15.11.2022.

Предметом позову у справі №917/1522/24 є, зокрема, стягнення суми боргу по орендній платі за договором №01/Ц-2009 від 26.03.2009 (з урахуванням додаткових угод до нього) у розмірі 3 632 426,85 грн за період з липня 2022 року по квітень 2023 року, 1 056 335,18 грн - пеня за період з 20.09.2022 по 06.06.2023.

Отже, у вказаних справах предметом спору є заборгованість по орендним платежам за договором №01/Ц-2009 від 26.03.2009 (з урахуванням додаткових угод до нього), тобто є тотожними. За вказаними справами відрізняється період заборгованості та пені заявлені до стягнення. У справі №917/1522/22 заявлений період до стягнення є більшим ніж у справі №917/1381/24. Однак, період визначений у справі №917/1522/22 поглинає період визначений у справі №917/1381/24. При цьому досліджуючи предмет позовних вимог за справою №917/1522/22, а саме період прострочення та нарахування суд фактично дослідив предмет та період нарахування, що визначений у справі №917/1381/24.

Також апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що за суб`єктним складом сторін та підставами справи №917/1381/24 та №917/1522/22 є тотожними.

Отже, в обох вищенаведених справах наявні одночасно три однакові складові: сторони, предмет та підстави звернення до суду з позовною заявою, що, в свою чергу, з огляду на прийняте Господарським судом Полтавської області у справі №917/1522/22 рішення, яке залишене в силі постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 є безумовною підставою для закриття провадження у справі.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, 17.03.2025 (через систему ?Електронний суд?) Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 (повний текст складено 27.02.2025), в якій просить постанову скасувати та залишити в силі рішення Господарського суду Полтавської області від 18.11.2024.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 577 305,06 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктом ?б? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що скаржник буде позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді інших справ №917/277/25 і №917/1497/24.

Верховний Суд зазначає, що положення про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, має обґрунтувати зазначені обставини та додати докази на їх підтвердження.

Зазначення у скарзі, що скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженою постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 у цій справі при розгляді господарським судом Полтавської області справ №917/277/25 і №917/1497/24 без обґрунтування та надання доказів, недостатньо для висновку про наявність підстав, що підпадають під дію винятків з пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Отже, скаржник, з порушенням підпункту ?б? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, не обґрунтував, як саме він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішенням у цій справі, при розгляді Господарським судом Полтавської області справ №917/277/25 і №917/1497/24, та не надав доказів на підтвердження цього.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був передбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду цієї справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №917/1381/24 за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №917/1381/24 за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов