ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2025 р. Справа №907/758/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Н.М. Кравчук

О.І. Матущака,

секретар судового засідання В.Б. Лагутін,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Міжгірське лісове господарство» б/н від 20.01.2025 (вх. № 01-05/196/25 від 21.01.2025)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2024 (повний текст рішення складено 17.12.2024, м. Ужгород, суддя А.А. Худенко)

у справі № 907/758/24

за позовом фізичної особи підприємця Деяк Наталії Володимирівни, м. Хуст Закарпатської області

до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», м. Київ, в особі філії «Міжгірське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», смт. Міжгір`я Хустського району Закарпатської області

про стягнення 2 148 067,15 грн, у тому числі 1 627 782,75 грн суму основного боргу, 381 478,19 грн пені, 86 656,09 грн інфляційних втрат та 52 150,12 грн трьох процентів річних,

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець Деяк Наталія Володимирівна звернулась з позовом до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», м. Київ в особі філії «Міжгірське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з позовом про стягнення 2 148 067,15 грн, у тому числі 1 627 782,75 грн суму основного боргу, 381 478,19 грн пені, 86 656,09 інфляційних втрат та 52 150,12 трьох процентів річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з своєчасної оплати вартості розроблених позивачем технічних документацій з землеустрою за Договором про надання послуг по виготовленню технічної документації із землеустрою №131 від 12.12.2022 (з урахуванням змін, внесених Додатковими угодами №1 від 19.01.2023, №2 від 09.05.2024, №3 від 11.12.2023), внаслідок чого у відповідача виникла та рахується заборгованість перед ФОП Деяк Н.В. у розмірі 1 627 782,75 грн. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем заявлено до стягнення з останнього суму 381 478,19 грн пені, 86 656,09 інфляційних втрат та 52 150,12 трьох процентів річних.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2024 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Міжгірське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Фізичної особи підприємця Деяк Наталії Володимирівни суму 306 454,09 грн пені, 94 908,86 грн інфляційних втрат, 51 242,08 грн трьох процентів річних, а також 7804,27 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми боргу в розмірі 1 627 782,75 грн закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору. В іншій частині позову відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням філією відповідача своїх зобов`язань у частині повної та своєчасної оплати за виконані позивачем роботи, пов`язані із виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), що мало наслідком виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 1 627 782,75 грн.

Водночас, відповідачем через підсистему «Електронний суд» подано клопотання б/н від 12.12.2024 (вх. №02.3.1-02/9741/24 від 12.12.2024) про долучення доказів. Зі змісту вказаного клопотання вбачається, що відповідачем сплачена сума основного боргу в розмірі 1 627 782,75 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи платіжною інструкцією №2926 від 24.10.2024 на вказану суму.

Місцевий господарський суд враховуючи те, що сума основного боргу в розмірі 1 627 782,75 грн погашена відповідачем, зазначив, що провадження у справі щодо стягнення суми 1 627 782,75 грн основного боргу підлягає закриттю в порядку п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Разом з тим, місцевий господарський суд, розглядаючи клопотання відповідача про зменшення на 95% розміру нарахованої позивачем пені, зазначив, що наведені в клопотанні обставини, як-то: складний фінансовий стан відповідача; налагоджена комунікація з місцевою теробороною та ЗСУ в частині надання ресурсної допомоги паливно-мастильних матеріалів, запчастин, дров паливних, пилопродукції та лісоматеріалів круглих; вплив реорганізації структурних підрозділів відповідача на виконання зобов`язань, - жодним чином документально Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» не підтверджено.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 ГПК України наявності обставин, на підставі яких можливо встановити наявність підстав для зменшення нарахованої позивачем пені, а посилання відповідача на часткове виконання ним умов Договору спростовується встановленими у справі обставинами, відповідно до яких будь-які оплати Замовником виконаних Виконавцем робіт в спірних правовідносинах відсутні.

Дослідивши розрахунок позивача та провівши власний арифметичний розрахунок штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 306 454,09 грн пені, 94 908,86 грн інфляційних втрат та 51 262,08 грн трьох процентів річних є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2024 Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Міжгірське лісове господарство» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 20.01.2025 (вх. № 01-05/196/25 від 21.01.2025) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2024 року у справі №907/758/24 повністю та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт вважає, що враховуючи загальну ціну Договору та заборгованість у розмірі 1 627 782,75 грн, яка була погашена в процесі розгляду справи в судом першої інстанції, несправедливим є додаткова сплата 381 478,19 грн пені, 86 656,09 інфляційних втрат та 52 150,12 трьох процентів річних, які становлять приблизно 1/4 (приблизно додаткових 25%) загальної заборгованості.

Сплата даних значних штрафних санкцій негативно вплине на господарську діяльність боржника та на можливість виконання зобов`язань перед контрагентами і бюджетними платежами усіх рівнів, виплату заробітної платні працівникам тощо.

Скаржник зазначає, що наведені аргументи суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення на врахував.

Окрім того апелянт вказує, що ДСГП «Ліси України» в особі філії «Міжгірське ЛГ» не здійснювало оплату послуг ФОП Деяк Н.В. оскільки останньою не були надіслані відповідні рахунки - фактyри, докази їх надсилання на адресу ДСГП «Ліси України» в особі філії «Міжгірське ЛГ» відсутні також у матеріалах справи.

Фізична особа підприємець Деяк Наталія Володимирівна подала до суду відзив на апеляційну скаргу б/н від 15.02.2025 (вих. №01-04/1231/25 від 17.02.2025), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзиви на апеляційну скаргу мотивовані тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.

У судове засідання 19.03.2025 позивач та відповідач явки уповноважених представників не забезпечили, хоча належним чином були повідомленні про час та дату розгляду справи.

Позивачем було подано клопотання б/н від 19.03.2025 (вх. № 01-04/2129/25 від 19.03.2025), в якому, зокрема, просив розглянути справу без участі позивача фізичної особи підприємця Деяк Наталії Володимирівни та його представника.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

12.12.2022 між Фізичною особою підприємцем Деяк Наталією Володимирівною (виконавцем, позивачем у справі) та Державним підприємством «Міжгірське лісове господарство» (замовником) було укладено Договір про надання послуг по виготовленню технічної документації із землеустрою №131 (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язується виготовити з дотриманням вимог законодавства технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною орієнтовною площею 9596 га для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг, які знаходяться на території: Міжгірського, Ізьківського, Майданського та В.Бистрянського лісництв, а замовник прийняти та оплатити виконані роботи.

Згідно із п. 1.2., 1.3. Договору, технічні, економічні та інші вимоги до матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) викладені у завданні на складання технічної документації із землеустрою, що є невід`ємною частиною договору (Додаток 1). Етапи та строки виконання робіт визначаються погодженим сторонами календарним планом виконання робіт (Додаток 2).

Вартість робіт визначається згідно з протоколом погодження договірної ціни на виконання робіт (Додаток 3). Загальна вартість робіт за цим Договором становить 1 775 250 грн з розрахунку 185 грн за 1 гектар площі (п. 2.1., 2.2. Договору).

Порядок передачі робіт сторонами визначено в розділі 3 Договору, за змістом п. 3.1. якого приймання виконаних робіт за цим договором проводиться шляхом укладання та підписання про це відповідного акту приймання-передачі робіт обома сторонами.

Роботи вважаються виконаними (на кожному етапі окремо аж до укладання остаточного акту) та прийнятими належним чином лише у випадку підписання про це відповідного акту обома сторонами. У випадку виникнення будь-яких розбіжностей та не погодження Акту, сторони складають акт про розбіжності.

При остаточному прийнятті виконаних робіт (останній етап виконання робіт) замовник зобов`язаний підписати відповідний акт протягом 10 календарних днів з дня отримання такого акту від виконавця, або надіслати акт розбіжностей чи іншим чином оформлені претензії виконавцю у разі виникнення таких. У випадку порушення умов п. 3.3. Договору роботи за цим договором вважаються виконаними належним чином та підлягають повній оплаті згідно умов цього Договору (п.п. 3.2.-3.4. Договору).

Відповідно до п.п. 2.3.-2.6. Договору розрахунки за надані послуги здійснюються в кілька етапів на підставі виставленого рахунку-фактури та актів здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), що підписуються сторонами:

- протягом 10-ти робочих днів після укладення договору замовник сплачує виконавцю 40% (відсотків) від вартості робіт визначеної протоколом погодження договірної ціни (п. 2.4. Договору);

- протягом 10-ти робочих днів після виготовлення та представлення замовнику розробленої технічної документації із землеустрою замовник сплачує виконавцю 40% (відсотків) від вартості робіт визначеної протоколом погодження договірної ціни (п. 2.5. Договору);

- протягом 10-робочих днів з після оформлення та надання замовнику витягів з Державного земельного кадастру замовник сплачує виконавцю 20 % (відсотків) від вартості робіт визначеної протоколом погодження договірної ціни (п. 2.6. Договору).

Згідно з п. 2.7. Договору Замовник вносить грошові кошти в порядку, розмірах та у строк, передбачені п.п. 2.2-2.6. Договору, шляхом їх перерахування на поточний рахунок виконавця та на підставі виставлення рахунку-фактури виконавцем замовнику.

Згідно з Календарним планом виконання робіт (Додаток 2 до Договору) сторонами визначено строк виконання робіт з 12.12.2022 по 12.06.2023 року.

Згідно із підп. 4.2.2. п. 4.2., підп. 4.3.1. п. 4.3. Договору, замовник зобов`язаний своєчасно та належним чином здійснювати оплату, а виконавець, у свою чергу, має право отримати оплату за виконані роботи в порядку та на умовах, визначених цим Договором та приступити до виконання робіт до моменту проведення замовником авансового платежу згідно пункту 2.4. Договору.

Пунктами 5.1. 5.3. Договору визначено, що виконавець приступає до виконання робіт за Договором не пізніше 5-ти календарних днів з моменту отримання від замовника технічного завдання щодо об`єкта, визначеного п. 1.1 Договору. Термін виконання робіт за Договором не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладання Договору (в умовах мирного часу). Граничний термін виконання робіт за Договором, встановлений у п 4.1. розділу 4 цього Договору, не застосовується в умовах воєнного стану згідно Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей регулювання земельних відносин в умовах воєнного стану №2247-ІХ від 12.05.2022.

За порушення замовником строків оплати вартості робіт, встановлених умовами Договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБ України від суми прострочення за кожен день прострочення платежу (п. 6.6. Договору).

Відповідно до п. 8.1. Договору, цей Договір набуває чинності після підписання його сторонами.

Додатковою угодою №1 від 12.12.2022 до Договору, укладеною між Державним спеціалізованим господарським підприємством Ліси України, як замовником та Фізичною особою-підприємцем Деяк Наталією Володимирівною, як виконавцем, сторони внесли зміни в преамбулу Договору, змінивши замовника за Договором з Державного підприємства Міжгірське лісове господарство на Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Міжгірське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України.

Додатковою угодою №2 від 09.05.2023 до Договору, укладеною між Державним спеціалізованим господарським підприємством Ліси України, як замовником та Фізичною особою-підприємцем Деяк Наталією Володимирівною, як виконавцем, сторони внесли зміни в частину Додатку 2 до Договору Календарний план виконання робіт, а саме в Строк виконання робіт, визначивши строк виконання робіт по 12.12.2023.

Додатковою угодою №3 від 11.12.2023 до Договору, укладеною між Державним спеціалізованим господарським підприємством Ліси України, як замовником та Фізичною особою-підприємцем Деяк Наталією Володимирівною, як виконавцем, сторони внесли зміни в частину Додатку 2 до Договору Календарний план виконання робіт, а саме в Строк виконання робіт, визначивши строк виконання робіт по 12.06.2024.

На виконання умов Договору №131 від 12.12.2022 (з урахуванням змін, внесених Додатковими угодами №1 від 19.01.2023, №2 від 09.05.2024, №3 від 11.12.2023) позивачем було виконано та передано замовнику роботи, пов`язані з виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), загальною вартістю 1 627 782,75 грн свідченням чого є наявні у матеріалах справи акти приймання передачі виконаних робіт б/н від 24.07.2023 на суму 170 845,91 грн, б/н від 24.07.2023 на суму 579 200,76 грн, б/н від 23.08.2023 на суму 132 538,42 грн, б/н від 20.10.2023 на суму 316 826,39 грн, б/н від 30.10.2023 на суму 230 101,28 грн, б/н від 28.12.2023 на суму 64 566,61 грн, б/н від 04.03.2024 на суму 133 703,38 грн, що підписані та скріплені печатками замовника і виконавця без будь-яких зауважень.

Водночас замовник взяті на себе зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт за Договором не виконав, що зумовило виникнення в останнього заборгованості перед позивачем на суму 1 627 782,75 грн, стягнення якої у примусовому порядку і виступає предметом заявленого позову в даній справі. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання замовником зобов`язань зі здійснення повної оплати вартості виконаних робіт, позивачем заявлено до стягнення з останнього 381 478,19 грн пені, 86 656,09 інфляційних втрат та 52 150,12 трьох процентів річних.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Укладений між сторонами Договір №115/386/1 від 25.10.2022 (із змінами до нього) за своєю правовою природою є договором підряду, а тому, виниклі між сторонами спірні правовідносини підпадають під регулювання Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі ст. 887 Цивільного кодексу України, за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із матеріалів справи, Договір про надання послуг по виготовленню технічної документації із землеустрою №131 від 12.12.2022 укладений між позивачем та Державним підприємством Міжгірське лісове господарство.

ДП Міжгірське лісове господарство приєднано до правонаступника Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України шляхом його фактичної реорганізації у відокремлений підрозділ (філію) Міжгірське лісове господарство Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України, а відтак, саме останнє є правонаступником Державного підприємства Міжгірське лісове господарство у спірних правовідносинах.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням філією відповідача своїх зобов`язань у частині повної та своєчасної оплати за виконані позивачем роботи, пов`язані із виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), що мало наслідком виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 1 627 782,75 грн.

Водночас, відповідачем через підсистему Електронний суд подано клопотання б/н від 12.12.2024 (вх. №02.3.1-02/9741/24 від 12.12.2024) про долучення доказів. Зі змісту вказаного клопотання вбачається, що відповідачем сплачена сума основного боргу в розмірі 1 627 782,75 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи платіжною інструкцією №2926 від 24.10.2024 на вказану суму.

Крім того, від представника позивача через підсистему Електронний суд подано клопотання б/н від 12.12.2024 (вх. № 02.3.1-02/9752/24 від 12.12.2024) в якому серед іншого, останній зазначає що відповідачем сплачено суму основного боргу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі у разі відсутності предмету спору.

Колегія суддів з огляду на вказані обставини зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що провадження у справі щодо стягнення суми 1 627 782,75 грн основного боргу підлягає закриттю в порядку п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Разом з тим, апеляційний суд, дослідивши розрахунок позивача та провівши власний арифметичний розрахунок штрафних санкцій, зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 306 454,09 грн пені, 94 908,86 грн інфляційних втрат та 51 262,08 грн трьох процентів річних є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими.

Щодо доводів апелянта про те, що несправедливим є додаткова сплата 381 478,19 грн пені, 86 656,09 інфляційних втрат та 52 150,12 трьох процентів річних, які становлять приблизно 1/4 (приблизно додаткових 25%) загальної заборгованості, колегія суддів вказує наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №914/1517/18).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №905/1409/21).

У мотивувальній частині рішення від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (№911/2223/20).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).

Поряд з викладеним колегія суддів зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).

Колегія суддів вказує, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013, а також в ряді постанов КГС ВС, зокрема в постанові КГС ВС від 22.10.2019 у справі № 918/93/19

У цій справі, розглядаючи клопотання відповідача про зменшення на 95% розміру нарахованої позивачем пені, суд першої інстанції вказав, що наведені в клопотанні обставини, як-то: складний фінансовий стан відповідача; налагоджена комунікація з місцевою теробороною та ЗСУ в частині надання ресурсної допомоги паливно-мастильних матеріалів, запчастин, дров паливних, пилопродукції та лісоматеріалів круглих; вплив реорганізації структурних підрозділів відповідача на виконання зобов`язань, - жодним чином документально Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» не підтверджено.

При цьому, аргументи відповідача щодо неспівмірності пені з розміром простроченого зобов`язання також критично оцінюються апеляційним судом, позаяк розмір підтверджених судом вимог про стягнення пені у спірних правовідносинах не перевищує розміру порушеного зобов`язання та є загалом співставним з сумою простроченого зобов`язання, яке тривалий час (більше календарного року) не виконується боржником, що безумовно впливає також на фінансовий стан позивача як кредитора в зобов`язанні.

Крім того, воєнний стан на території України сам по собі та з огляду на специфіку діяльності відповідача не означає, що він не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти чи, що така обставина на відповідача має більший вплив ніж на позивача, який також як суб`єкт господарювання за всіма обставинами несе негативні наслідки для своєї діяльності у зв`язку з введенням воєнного стану. Відповідач, при цьому, не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану, у зв`язку з чим відповідні посилання відповідача відхиляються судом, а клопотання про зменшення суми нарахованої пені до задоволення не підлягає.

З огляду на наведене, колегія суддів, керуючись загальними засадами цивільного законодавства (справедливості, добросовісності, розумності), зазначає, що суд першої інстанції забезпечив дотримання справедливого балансу прав та інтересів сторін, адекватність обсягу та міри відповідальності відповідача.

Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як інструменту для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним колегія суддів зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2024 у справі №907/758/24.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ :

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України в особі філії Міжгірське лісове господарство б/н від 20.01.2025 (вх. № 01-05/196/25 від 21.01.2025) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2024 у справі № 907/758/24 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 31.03.2025.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак