УХВАЛА

03 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 5/931

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О.,

за участю секретаря судового засідання Москалика О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Житомирської області

у складі судді Тимошенко О.М.

від 21.11.2023

та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Філіпова Т.Л., Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.,

від 07.11.2024

у справі за позовом першого заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Головного управління Державної Казначейської служби України у Житомирській області та Головного управління державної податкової служби у Житомирській області

до Приватного підприємства "Некраші"

про стягнення 754 486,53 грн,

за участю:

прокурора: Готка Ю.О.

представників:

від позивача-1: не з`явилися,

від позивача-2: не з`явилися,

від відповідача: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Перший заступник прокурора Житомирської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Державної Казначейської служби України у Житомирській області та Головного управління державної податкової служби у Житомирській області з позовом до Приватного підприємства "Некраші" про стягнення до Державного бюджету України безпідставно отриманих коштів у сумі 754 486, 53грн.

Вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач незаконно отримав з державного бюджету капітальні трансферти на відшкодування понесених витрат на придбання спеціальних хмелярських механізмів та обладнання в сумі 750 900 грн та витрат по догляду за багаторічними хмільниками в сумі 3 586,53 грн, збільшивши вартість хмелярських механізмів у 4 рази з метою подальшого отримання компенсації з державного бюджету у більшому розмірі. При цьому, зазначає прокурор, усі договори купівлі продажу техніки є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок.

Правовою підставою позову визначена стаття 1212 ЦК України, оскільки за доводами прокурора відповідач одержав державні кошти без достатньої правової підстави, тому зобов`язаний їх повернути.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд Житомирської області рішенням від 21.11.2023 у справі № 5/931 у позові відмовив повністю.

Суд першої інстанції за результатами з`ясування обставин зробив висновок, що прокурором не доведено твердження щодо нікчемності договорів. Також суд зазначив, що прокурор, обґрунтовуючи позов, посилається на факт підробки протоколу співвласників майна реорганізовано КСП "Мирне", не надаючи разом з цим на підтвердження цієї обставини жодного доказу. Крім того, господарський суд вважав, що зміст позовних вимог ґрунтується на припущеннях, які мали бути підтверджені у кримінальному провадженні, проте вирок суду у кримінальній справі відсутній. З огляду на викладене вище суд дійшов висновку, що вимоги прокурора є недоведеними, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 07.11.2024 апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури залишив без задоволення. Мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінив, виклав її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2023 у справі № 5/931 залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції, з`ясувавши характер правовідносин, які виникли у зв`язку із отриманням відповідачем бюджетних коштів, дійшов висновку, що спірні грошові кошти в розмірі 754 486,53 були отримані Приватним підприємством «Некраші» з державного бюджету України на підставі передбаченого Порядком №587 наказу Міністерства агарної політики України від 21.04.2008 №261 "Про затвердження Розподілу коштів державного бюджету за КПКВК 2801510 "Державна підтримка розвитку хмелярства", який на час розгляду даного спору є чинним, не визнаний незаконним та не скасований у встановленому законом порядку, відповідно у суду відсутні підстави вважати, що такі кошти набуті або збережені відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню до бюджету на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Сукупність наданих прокурором доказів в підтвердження вчинення посадовими особами ПП «Некраші» дій, які призвели б до незаконно отримання з державного бюджету коштів, є недостатньою для висновку про нікчемність договорів купівлі-продажу хмелекомбайна ЛЧХ-2 та хмелесушки ПХБ-750К, які укладені між ПП «Некраші» та фізичними особами-підприємцями як таких, що порушують публічний порядок.

Апеляційний суд також звертає увагу, що прокурором не надано також достатнього обґрунтування щодо суми стягнення у розмірі 754 486,53 грн, оскільки позовна заява та додані матеріали не містять розрахунку суми стягнення .

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Житомирської обласної прокуратури до Приватного підприємства «Некраші» про стягнення 754 486,53 грн є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

Перший заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2023 та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 у справі №5/931, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник зазначив про те, що оскаржені рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 44, 49 Кримінального кодексу України, статей 203, 228, 1212 Цивільного кодексу України, Порядку справляння збору та використання коштів на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2005 року N 587, Наказу Міністерства аграрної політики України №261 від 21.04.2008 та з порушенням норм процесуального права, зокрема статей 76, 79, 86, 91, 236, 237 ГПК України, внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21, від 16.12.2021 у справі № 521/8873/18, від 15.01.2019 у справі № 185/442/16-к від 28.08.2024 у справі № 303/6878/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 25.10.2023 у справі № 902/567/21.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглянувши касаційну скаргу, дослідивши наведені у ній доводи та підстави касаційного оскарження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другої статті 287 ГПК України покладено на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, прокурор посилається на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21 щодо правових наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих / реабілітуючих обставин в контексті встановлення / відсутності факту винуватості особи у вчиненні злочину, що їй інкримінується; у постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 521/8873/18, Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 185/442/16-кщодо можливості особи заперечувати проти закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК України та продовження судового провадження у загальному порядку; постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 303/6878/17 щодо того, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 статті 284 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, постанові Верховного Суду від 25.10.2023 у справі № 902/567/21 щодо застосування судами стандарту переваги біль вагомих доказів та вірогідності доказів.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.

Змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.

У справі, що розглядається № 5/931, предметом спору є стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 754 486,53, які були отримані Приватним підприємством «Некраші» з державного бюджету України на підставі передбаченого Порядком №587 наказу Міністерства агарної політики України від 21.04.2008 №261 "Про затвердження Розподілу коштів державного бюджету за КПКВК 2801510 "Державна підтримка розвитку хмелярства", в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, як таких, що набуті без достатньої правової підстави.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов'язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов'язання виникає в особи безпосередньо на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що грошові кошти в розмірі 754 486,53 грн були отримані Приватним підприємством «Некраші» з державного бюджету України на підставі передбаченого Порядком №587 наказу Міністерства агарної політики України від 21.04.2008 №261 "Про затвердження Розподілу коштів державного бюджету за КПКВК 2801510 "Державна підтримка розвитку хмелярства", який на час розгляду даного спору є чинним, не визнаний незаконним та не скасований у встановленому законом порядку, відповідно у суду відсутні підстави вважати, що такі кошти набуті або збережені відповідачем без достатньої правової підстави.

Акт Контрольно-ревізійного управління в Житомирській області від 16.09.2008 №06-08-09/073 позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Приватного підприємства «Некраші» за період з 01.01.2007 по 01.08.2008, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Доказів прийняття контролюючим органом рішення на підставі акта ревізії, яке б підтверджувало факт незаконного одержання підприємством коштів за бюджетною програмою, прокурором не надано.

Також апеляційний господарський суд встановив, що постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2023 у справі №279/1020/13-к, було звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, кримінальну справу закрито. Відтак обвинувальний вирок щодо цих осіб, який би підтверджував, що договори щодо придбання хмелекомбайна та хмелесушарки укладені ними з фізичними особами порушують публічний порядок, мають значний негативний вплив наслідків його укладення на державу і суспільство, що може мати вираз у спричиненні матеріальної або нематеріальної шкоди, відсутній.

Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників.

Водночас у постанові Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21, на яку посилається скаржник, за ініціативою позивача, якому було висунуто публічне обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення у сфері службової діяльності, суд закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. На думку позивача, таке закриття кримінального провадження встановлює незаконність дій, вчинених відносно нього органом досудового розслідування (відсторонення від роботи, арешт його майна, тримання під вартою тощо). Вказує, що внаслідок цих незаконних дій йому спричинено моральну шкоду, яку має відшкодувати держава. Розглядаючи цю справу, Верховний Суд вирішував питання чи є ініційоване обвинуваченим закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування безумовною підставою для відшкодування йому моральної шкоди за рахунок держави.

Зазначена постанова не містить висновків щодо значення постанови про закриття кримінального провадження для підтвердження обставин укладення обвинуваченими договорів, які порушують публічний порядок, а також не містить висновків про застосування статті 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо наведеної прокурором постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 521/8873/18, Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 185/442/16-к в частині незастосування висновків щодо можливості особи заперечувати проти закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК України та продовження судового провадження у загальному порядку, то вони не можуть бути підставою для перегляду постанови суду апеляційної інстанції у справі № 5/931, оскільки обов`язковою умовою для касаційного перегляду є подібність правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників і наведені прокурором постанови таким критеріям не відповідають.

Щодо наведеної прокурором постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 303/6878/17 щодо того, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 статті 284 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, то вони є безпідставними, правовідносини у наведеній прокурором справі та справі № 5/931 не є подібними. У справі № 5/931 прокурор звернувся з позовом до Приватного підприємства «Некраші» про стягнення до Державного бюджету України безпідставно отриманих коштів у сумі 754 486,53грн. Тобто у справі № 5/931 вимоги до посадових осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо яких було закрито кримінальне провадження за нереабілітуючими підставами, про відшкодування заподіяної їх діями шкоди не заявлялися та не були предметом судового розгляду.

Щодо наведених прокурором доводів про неврахування судом апеляційної інстанції висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постанови Верховного Суду від 25.10.2023 у справі № 902/567/21 про застосування судами стандарту переваги більш вагомих доказів та вірогідності доказів, то процесуальні обставини за яких відбулося застосування судами стандарту доказування у цих справах та справі № 5/931 не є подібними. У наведених прокурором постановах відсутні висновки щодо наведених прокурором доводів про те, що акт ревізії є належним доказом у справі. Натомість зазначено, що принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом, а наведені прокурором у касаційній скарзі доводи у цій частині фактично зводяться до заперечень обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, та необхідності переоцінки вже оцінених судами доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

Отже підстава касаційного оскарження, обґрунтована прокурором з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначаються підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2023 та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 у справі №5/931 підлягає закриттю відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Керуючись статями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2023 та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2024 у справі №5/931.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй