ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2025 р. Справа№ 910/8836/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Заведія В.І.;

відповідача 1 - не з`явилися;

відповідача 2 - не з`явилися;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024

у справі №910/8836/24 (суддя - Капцова Т.П.)

за позовом Міністерства оборони України

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Прості рішення";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл"

про визнання договору факторингу недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Прості рішення" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл", згідно якого просило визнати недійсним договір факторингу №PR_F_138 від 12.06.2024, укладений між відповідачами про відступлення майнового права грошової вимоги до позивача за договором №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 в розмірі 141452391,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір має фраудаторну природу, оскільки укладений на шкоду позивачеві, як кредитору відповідача-2. Такі доводи ґрунтуються на тому, що: (1) у позивача є майнові вимоги до відповідача-2 на суму понад 230 млн. грн, які останній міг би погасити зарахуванням за зустрічними зобов`язаннями позивача перед відповідачем-2, натомість відповідач-2 відступив своє право вимоги до позивача за заниженою ціною відповідачу-1, який, за доводами позивача, є пов`язаною з ним особою; (2) спірний договір укладено під час тримання директора відповідача-2 під вартою; (3) у договорі зазначено рахунок відповідача-2, на який не накладено арешт, ймовірно для виведення грошових коштів та уникнення майнової відповідальності перед позивачем; (4) відсутні докази передання відповідачем-2 відповідачу-1 документів про право вимоги, як матеріальні докази цього права відповідно до положень ст. 517 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/8836/24, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 (повне рішення складене 10.12.2024) у справі №910/8836/24 у задоволенні позову Міністерства оборони України відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерство оборони України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та порушено приписи процесуального права.

Окрім доводів, аналогічних за змістом до доводів, наведених у позовній заяві та інших заявах по суті справи, позивач посилається на наступне:

- розмір грошової вимоги, яка відступлена за спірним договором, перевищує ціну її відступлення на 127307152,01 грн, а договір факторингу укладений після ініціювання Міністерством оборони України судових процесів про стягнення коштів з відповдіача-2;

- договір факторингу укладено на шкоду Міністерства оборони України, як кредитора відповідача-2;

- за Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл" не зареєстровано права власності на жодний об`єкт нерухомості, прибуток підприємства у 2023 році скоротився на 78,38%, дохід на 7,57%, а зобов`язання зросли на 45,62%.

Скаржник зауважує, що у випадку укладення та підписання договору факторингу, такий договір має бути визнаний недійсним, оскільки укладений для приховування коштів, які мають бути повернуті Міноборони за неналежне виконання відповдіачем-2 договорів поставки товарів для потреб речової служби та/або проведення зустрічного зарахування однорідних грошових вимог. Фактична ціль керівництва відповідача-2 - унеможливити задоволення вимог кредиторів до відповідного товариства шляхом доведення його до неплатоспроможності.

Окрім цього в апеляційній скарзі викладені клопотання про призначення у справі комплексної почеркознавчої та судово-технічної експертизи, надання доручення Шевченківському районному суду міста Києва щодо відібрання зразків підписів і пояснень, а також витребування доказів.

На переконання позивача, договір факторингу не міг бути укладений, оскільки в день його укладення керівник відповідача-2 перебував під вартою. Обставини фальсифікації спірного договору можливо встановити лише шляхом проведення відповідної експертизи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.01.2025 апеляційну скаргу у справі №910/8836/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/8836/24, справу призначено до розгляду на 25.02.2025 та встановлено іншим учасникам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/646/25 від 25.02.2025, у зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/8836/24.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 апеляційну скаргу у справі №910/8836/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 справу №910/8836/24 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

25.02.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл" надійшло клопотання, згідно якого відповідач-2 заперечує проти доводів апеляційної скарги позивача, просить суд здійснювати розгляд справи без участі його представника. При цьому, товариство повідомило суд, що 07.01.2025 договір факторингу №PR F 138 від 07.06.2024 розірвано за згодою сторін (додаткова угода №3 від 07.01.2025).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Прості рішення", у свою чергу, не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

25.02.2025 до суду від Міністерства оборони України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 задоволено клопотання Міністерства оборони України та відкладено розгляд справи №910/8836/24 до 01.04.2025.

У судове засідання 01.04.2025 з`явився представник позивача, натомість представник відповідача-1 не з`явився (відповідач-2 просив здійснювати розгляд скарги без його участі), про розгляд справи повідомлений належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного документа.

Представник позивача вказав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представників відповідачів.

Враховуючи, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, зважаючи на належне повідомлення відповідача-1 про дату, час та місце розгляду справи, а також на строки розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників відповідачів за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.

У судовому засіданні представник позивача підтримав клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Розглянувши клопотання позивача про призначення у справі комплексної почеркознавчої та судово-технічної експертизи, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Північний апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими (відповідна позиція наведена в постановах Верховного Суду від 30.09.2021 у справі №927/110/18, від 26.10.2022 у справі №904/5077/21).

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Отже, при призначенні судової експертизи обов`язковим є визначення предмета доказування та з`ясування дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення певних фактичних даних, що входять до предмету доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору факторингу №PR_F_138 від 12.06.2024. Підставами позову визначено, що оспорюваний договір має фраудаторну природу.

Порушуючи перед судом клопотання про призначення у справі судової експертизи, позивач зазначає, що у нього існують обґрунтовані припущення вважати, що договір факторингу є підробленим, оскільки договір укладено в період перебування керівника відповідача-2 під вартою.

На противагу наведених обґрунтувань позивача відповідачі підтверджували факт укладення спірного договору, вказуючи на безпідставність сумнівів позивача.

З огляду на викладене, виходячи з предмета та підстав позову у даній справі, колегія суддів не вбачає необхідності у проведенні судової експертизи для вирішення спору у даній справі, а тому відмовляє у задоволенні клопотання позивача.

До того ж, слід зауважити, що 07.01.2025 договір факторингу №PR_F_138 від 12.06.2024 був розірваний за згодою сторін. А тому, призначення експертизи договору факторингу, який розірвано, матиме наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, що суперечитиме ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до ч. 1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржниками доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 06.12.2023 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл" (постачальник) було укладено договір №220/14/2/24/2 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) продукти харчування (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів) для особового складу (годування штатних тварин) військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2024 рік, згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язався у 2024 році здійснити постачання замовнику в обумовлені строки комплектів продуктів, а замовник прийняти та оплатити їх.

Відповідачі зазначають, а позивач не заперечує, що за результатами виконання цього договору за позивачем обліковувалась заборгованість в розмірі 141452391,11 грн.

12.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Прості рішення" (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл" (клієнт) було укладено договір факторингу № PR_F_138, за яким фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі 14145239,10 грн у розпорядження клієнта за плату в розмірі 1000,00 грн, а клієнт зобов`язується відступити факторові майнові права грошової вимоги за договором №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 у розмірі 141452391,11 грн, що набуто клієнтом в процесі виконання умов договору №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 до Міністерства оборони України (боржник) та відповідно до зведених актів приймання-передачі комплектів продуктів, зведеного акту на оплату №1/2 від 10.05.2024 та зведеного акту на оплату №2/2 від 10.05.2024 (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору для підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, клієнт передає фактору документацію в наступному порядку:

- документація, що стосується виконання умов цього договору передається протягом 10 днів з моменту його підписання (пп. 1.3.1);

- передача документації оформлюється актом приймання-передачі, який підписується сторонами та скріплюється печатками сторін за формою, наведеною в додатку №1 до договору. Сторони погоджуються, що підписаний клієнтом акт приймання-передачі може передаватись фактору разом з відповідною документацією і підлягає підписанню фактором одразу після передання такої документації. Передання документації здійснюється представниками сторін (пп. 1.3.2).

Пунктом 1.4 договору передбачено, що право грошової вимоги переходить до фактора з моменту підписання цього договору обома сторонами, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржника стосовно його заборгованості.

За умовами пп. 2.1, 2.2 договору клієнт відступає та передає факторові право грошової вимоги в сумі 141452391,11 грн. В свою чергу, фактор сплачує клієнтові грошові кошти у сумі 14145239,10 грн до 31.12.2024 включно шляхом перерахування на банківський рахунок.

У п. 6.1 договору визначено, що сторони підписують цей договір в різний час. Договір вважається укладеним з моменту підписання його стороною, яка підписує останньою.

Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений відтисками печаток товариств.

Відповідно до акту приймання-передачі документації до договору, що є додатком №1 до договору, клієнт передав, а фактор прийняв документацію відповідно до п. 1.3 договору.

13.06.2024 відповідач-1 направив позивачеві повідомлення про відступлення права вимоги за договором №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 (вих. №01 від 13.06.2024), у якому повідомив про набуття права вимоги до позивача в розмірі 141452391,11 грн та просив сплатити заборгованість у триденний строк з моменту отримання цього повідомлення.

Відтак, відповідно до договору факторингу №PR_F_138 від 12.06.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Прості рішення" (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл", відповідач-1 набув майнові права грошової вимоги до позивача за договором №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 у розмірі 141452391,11 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що договір факторингу є фраудаторним, оскільки укладений відповідачами на шкоду позивачу, як кредитору відповідача-2, у період існування перед Міноборони заборгованості (штрафних санкцій у розмірі 1237282,6 грн) за державними контрактами.

Відповідачі заперечували проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного правочину недійсним, не доведено факту порушень прав чи інтересів позивача з боку відповідачів укладенням оскаржуваного правочину.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції встановив, що на момент вчинення спірного правочину відповідач-2 не мав перед позивачем невиконаних грошових зобов`язань, тоді як доводи позивача про неможливість виконання відповдіачем-2 своїх грошових зобов`язань перед позивачем не підтверджені жодними доказами, а ґрунтуються на припущеннях.

За висновками місцевого господарського суду, доводи позивача, що оспорюваний правочин має всі ознаки фраудаторності, не знайшли свого підтвердження, оскільки, спірний правочин вчинено в період, коли відповідач-2 не мав невиконаних грошових зобов`язань перед кредитором, позивачем також не доведено умисел обох сторін спірного договору на приховування яких-небудь інших намірів такого правочину в момент його вчинення, ніж ті, що визначені його умовами.

З такими висновками Господарського суду міста Києва погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями ст. 16 ЦК України та ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен вказувати на ті надані йому законом права, що були об`єктивно порушені відповідачем (відповідачами), і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зі змісту ст. ст. 215 та 216 ЦК України убачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін такого правочину або заінтересованою особою, права якої були порушені укладенням спірного договору.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі також може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб`єктного складу;

- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спір про визнання правочину (господарського договору) недійсним, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсним договору факторингу повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання його недійсним.

Окрім цього, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та положень процесуального закону, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Так, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників правовідносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Конституції України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у ч. 3 ст. 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Таким чином, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, тобто кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, 28.11.2019 у справі №910/8357/18, 20.05.2020 у справі №922/1903/18 та 07.06.2023 у справі №910/8861/21.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.04.2020 у справі №182/2214/16-ц, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Також суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, 03.03.2020 у справі №904/7905/16, 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011 та 07.06.2023 у справі №910/8861/21.

До подібних правових висновків дійшла і палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), зазначивши, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч. ч 3, 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину лише на підставі ст. 234 ЦК України. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Критеріями для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); відчуження майна на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); відчуження майна на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже їх наявність свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (постанови Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, 14.07.2020 у справі №754/2450/18 та 07.06.2023 у справі №910/8861/21).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Подібний висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №747/306/19.

Як було зазначено вище, в обґрунтування заявлених вимог, як на підставу визнання договору факторингу недійсним, позивач посилається на наступне:

1) розмір грошової вимоги, яка за спірним договором була відступлена, перевищує ціну її відступлення на 127307152,01 грн і така вимога була передана в той момент, коли засновник та керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Лайнс Рітейл" розумів невідворотний факт стягнення штрафних санкцій за порушення умов договорів з Міноборони на поставку товарів для потреб речової служби, оскільки протягом частини 2023 року та з самого початку 2024 року товар за договорами не поставлявся, а в позивача є майнові вимоги до відповідача-2 на суму понад 230 млн. грн, які останній міг би погасити зарахуванням за зустрічними зобов`язаннями позивача перед відповідачем-2;

2) перерахунок коштів за відступлення права вимоги до Міноборони на банківський рахунок, який не перебуває під арештом, здійснено для виведення таких коштів та уникнення цивільно - правової відповідальності перед Міноборони за неналежне виконання своїх зобов`язань;

3) наявність доказів в кримінальному провадженні, які свідчать про неналежне виконання посадовими особами, зокрема, Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Лайнс Рітейл", умов, визначених договорами про закупівлю для державних потреб товарів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 06.12.2023, в частині постачання товарів, які не відповідають технічним вимогам, зазначеним у вказаних договорах, зокрема, висновків експертів щодо неможливості використання військовослужбовцями Збройних Сил України товарів за своїм призначенням;

4) укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Лайнс Рітейл" договору факторингу особою, яка перебуває в слідчому ізоляторі, що викликає об`єктивні сумніви в його підписанні такою особою;

5) наявність об`єктивних сумнівів про пов`язаність одного із засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Прості рішення» із керівником та засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл».

Щодо ціни продажу права вимоги за договором факторингу, колегія суддів відмічає наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 (п. 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16 (п. 61), встановлена в твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.

Реальна вартість права вимоги, як і будь-якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, а саме попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема, через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника.

Реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від низки обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору факторингу, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги та залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу. Відповідна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/8115/19 (910/13492/21).

За наведеного, враховуючи, що з однієї сторони за договором факторингу відступлена грошова вимога не є платою за надане фінансування і порівняння реального розміру наданого фінансування з номінальною вартістю майнових прав грошової вимоги є некоректним, з іншої сторони розмір фінансування може бути як більший так і менший від номінального розміру грошової вимоги, слід наголосити, що конкретний розмір ціни продажу вимоги визначається за погодженням сторін з урахуванням багатьох обставин.

Таким чином, сторони договору факторингу скористались правом на визначення його умов, викладених в оскаржуваному договорі. А тому не може бути підставою для визнання недійсним договору факторингу та обставина, що розмір грошової вимоги, яка за спірним договором була відступлена, перевищує ціну її відступлення, як помилково відмічає позивач.

Поряд з цим, як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем не доведено, що на момент укладення спірного договору відповідач-2 мав невиконані перед позивачем грошові зобов`язання, розмір яких дорівнює або перевищує розмір заборгованості позивача перед відповідачем-2.

За повідомленням позивача, він звертався до відповідача-2 із претензіями №220/14/89 від 09.01.2024 про сплату 10006041,92 грн, №286/5598 від 31.08.2023 про сплату 1237282,56 грн, №220/14/84 від 08.01.2024 про сплату 20089,33 грн, №220/14/83 від 08.01.2024 про сплату 3651,90 грн, №220/14/82 від 08.01.2024 про сплату 74334390,63 грн, №220/14/79 від 08.01.2024 про сплату 47483828,64 грн, №220/14/80 від 08.01.2024 про сплату 36992064,00 грн, №220/14/78 від 08.01.2024 про сплату 42546688,41 грн. Вказані вимоги стосуються сплати штрафних санкцій та загальна сума вимог позивача відповідно до цих претензій складає 212624037,39 грн.

У подальшому, за позовами Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд лайнс рітейл" Господарським судом Вінницької області 15.04.2024 відкрито провадження у справі №902/411/24 про стягнення 82583773,10 грн, 24.04.2024 відкрито провадження у справі №902/448/24 про стягнення 20089,33 грн, 30.04.2024 відкрито провадження у справі №902/483/24 про стягнення 41440080,00 грн, 01.05.2024 відкрито провадження у справі №902/476/24 про стягнення 47883560,51 грн, 02.05.2024 відкрито провадження у справі №902/487/24 про стягнення 50976652,32 грн, 07.05.2024 відкрито провадження у справі №902/522/24 про стягнення 3651,90 грн, 20.05.2024 відкрито провадження у справі №902/560/24 про стягнення 1237282,56 грн.

Предметами позовів у цих справах були також вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій.

При цьому слід зауважити, що зобов`язання відповідача-2 зі сплати штрафних санкцій стають конкретизованими і визначеними з дня набрання законної сили судовими рішеннями у вищенаведених справах, і саме з указаного часу вони (зобов`язання) мають бути виконані. Однак наявність судових спорів про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» штрафних санкцій були ініційовані і провадження у них було відкрито після укладання договору факторингу, що спростовує доводи позивача про те, що договір факторингу укладено з метою ухилення Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» від виконання зобов`язань перед Міністерством оборони України, оскільки на момент укладання договору факторингу ані узгоджених грошових зобов`язань відповідача-2 перед позивачем, ані спору стосовно них не було. Доказів протилежного суду не надано.

Твердження позивача стосовно того, що непогашена заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» із сплати неустойки за рядом договорів могла б бути погашена шляхом списання заборгованості Міністерства оборони перед відповідачем-2 (шляхом здійснення зустрічного зарахування), яка і є предметом грошових вимог відступлених за договором факторингу відповідачу-1 є помилковими, оскільки умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розмірі зобов`язань, , не передбачена чинним законодавством, зокрема ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України, однак прямо випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції , викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі №910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Отже, для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно встановити наявність таких умов як зустрічність вимог, однорідність вимог, строк виконання яких настав, та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання.

Однак, кредиторські вимоги Міністерста оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» не є безспірними, а навпаки, вони є або предметом розгляду у судових спорах, на які позивач посилається, або будуть предметом ініційованих в майбутньому судових спорів.

Крім того, у згаданих вище провадженнях позивачем пред`явлено вимоги на загальну суму 224145090,02 грн, з яких переважна частина вимог, це штраф за односторонню відмову від виконання договорів Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл», а відтак такі вимоги не є безспірними. Стосовно решти вимог на які вказувало Міністерство оборони України, як кредиторські вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл», то їх обґрунтованість, а відтак і безспірність, можуть бути встановлені виключно судами під час розгляду вимог позивача у конкретних судових справах. Тобто, такі вимоги Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» є спірними і не можуть вважатись узгодженими чи такими, що підлягають безумовному виконанню.

При цьому, Міністерством оборони України не вказано та не обґрунтовано конкретного розміру кредиторських вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл». Водночас за відсутності кредиторських вимог Міністерства оборони України у конкретному розмірі не може йтись про порушення договором факторингу його інтересів, а тому доводи скаржника і в цій частині є необґрунтованими.

Посилання позивача на обставини кримінального провадження №0000876 від 12.10.2023 не беруться колегією суддів до уваги, з огляду на відсутність вироку суду, що унеможливлює вважати встановленими обставини, зокрема, щодо пов`язаності засновників (учасників) відповідачів. Крім того, в межах вказаного кримінального провадження не розслідуються обставини укладання та виконання договору №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 чи власне самого договору факторингу.

Також є неспроможними доводи скаржника стосовно того, що перерахунок коштів за відступлення права вимоги до Міноборони на банківський рахунок, який не перебуває під арештом, здійснено для виведення таких коштів та уникнення цивільно - правової відповідальності перед Міноборони за неналежне виконання своїх зобов`язань, оскільки згідно ухвали Личаківського районного суду міста Львова від 04.01.2024 у справі №463/10027/23 (накладено арешт на грошові кошти відповідача-2 у безготівковому вигляді у кримінальному провадженні №0000876 від 12.10.2023) відповдіачу-2 не було заборонено мати інші банківські рахунки чи вести господарську діяльність. При цьому, арешт майна у кримінальному провадження здійснюється не для забезпечення виконання грошових зобов`язань, а з метою забезпечення збереження речових доказів.

Стосовно сумнівів позивача щодо дійсного існування договору факторингу, з огляд на його підписання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Лайнс Рітейл" особою, яка перебуває в слідчому ізоляторі, суд зазначає наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на даний час та станом на дату укладання договору факторингу (12.06.2024) керівником відповідача-2 з повноваженнями вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, є ОСОБА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тримання керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» ОСОБА_1 під вартою (згідно ухвали Печерського районного суду міста Києва від 18.01.2024 у справі №757/2562/24-к) не обмежує його прав та дієздатності як керівника відповідача-2 на укладання правочинів від імені товариства.

За повідомленням відповідача-2, укладення договору факторингу зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл», особисте його підписання директором ОСОБА_1., було здійснене через захисника адвоката Гончар О.В., на підтвердження чого до матеріалів справи додано лист Державної установи «Київський слідчий ізолятор» №05/839-24/960Ад від 09.07.2024, з якого вбачається, що зустріч ОСОБА_1 з адвокатом Гончар О.В. відбулася зокрема, 12.06.2024, тобто в день укладання договору факторингу.

Згідно п. 6.1 договору сторони підписують цей договір в різний час. Договір вважається укладеним з моменту підписання його стороною, яка підписує останньою.

Отже, укладання (підписання) договору факторингу ОСОБА_1., який є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл», навіть під час тримання його під вартою не свідчить про недійсність договору факторингу, оскільки перебування керівника відповідача-2 від вартою не обмежує його прав і дієздатності і не забороняє укладання ним договорів в інтересах товариства.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що 01.05.2024 під час перебування директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» ОСОБА_1 під вартою, між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» підписано акт звіряння розрахунків за період з 05.07.2023 по 31.12.2023 за договором №286/2/23/31 від 05.07.2023. Відтак є незрозумілими доводи Міністерства оборони України про сумніви у можливості ОСОБА_1, який перебуває під вартою, укладати договори, якщо позивач в цей же час укладає з ним первинні документи про стан виконання договорів та визнає чинність таких документів.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про погіршення фінансового стану відповідача-2, оскільки інформація відображена у наданому позивачем витягу з інформаційного ресурсу "Vkursi.pro" не може вважатись достовірною, а отже даний витяг не є належним доказом у розумінні ГПК України. Крім того з матеріалів справи слідує, що відповідачем-2 вживаються заходи для повернення дебіторської заборгованості, зокрема від постачальника товарів речового забезпечення в Туреччині. З урахуванням викладеного, доводи позивача про неможливість виконання відповідачем-2 своїх грошових вимог перед позивачем не підтверджені жодними доказами та ґрунтуються на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги, що станом на момент укладення спірного договору позивач не був кредитором відповідача-2, відсутні підстави вважати, що такий договір вчинено з метою ухилення від виконання зобов`язання на користь кредитора - Міністерства оборони України.

Отже, позивачем не доведено, що відступлення Товариством з обмеженою відповідальністю Трейд Лайнс Рітейл» майнових прав за договором №220/14/2/24/2 від 06.12.2023 у розмірі 141452391,1 грн відбулося у період настання у нього зобов`язання з оплати штрафних санкцій за неналежне виконання договорів. У той же час судом не встановлено неможливість Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Лайнс Рітейл» виконання зобов`язань і завдання шкоди Міністерству оборони України шляхом укладення спірного договору.

Таким чином, цілком обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про недоведеність тверджень позивача, що оспорюваний правочин має всі ознаки фраудаторності, оскільки станом на час вчинення договору позивач не був кредитором відповідача-2, а тому недоведеним є також умисел обох сторін спірного договору на приховування яких-небудь інших намірів такого правочину в момент його вчинення, ніж ті, що визначені його умовами.

Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору факторингу, в силу того, що позивачем, як заінтересованою особою, не доведено, яким чином порушені його права з боку відповідачів внаслідок укладення спірного договору як і не доведено обставин, з якими положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України пов`язують можливість визнання договору недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність вирішення справи не впливають та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі №910/8836/24 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Міністерства оборони України не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі №910/8836/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 07.04.2025.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов