ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2025 м. Івано-ФранківськСправа № 909/866/24

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця Стефурина Василя Васильовича,

до відповідача: Приватного підприємства Виробничо-комерційного підприємства "Забереж",

про визнання договору оренди нежитлових приміщень продовженим

за участю:

від позивача: Стефурин Василь Васильович

від відповідача: Селянін Валерій Олександрович

установив: Фізична особа - підприємець Стефурин Василь Васильович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного підприємства Виробничо-комерційного підприємства "Забереж" (далі - відповідач) про визнання Договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020, укладеного між сторонами, продовженим на строк 1 рік 9 місяців та 30 календарних днів на тих самих умовах.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач не виконав своє договірне зобов`язання та порушив умови договору оренди в частині недотримання строку орендованого зобов`язання, що є істотною умовою договору. Зокрема зазначає, що впродовж 2 (двох) років чинив перешкоди позивачу у використанні орендованого ним приміщення, тому вважає, що договір оренди не може бути припиненим, у зв`язку із закінченням строку його дії та підлягає продовженню на строк позбавлення права користування орендованим майном зі сторони орендодавця і на тих самих умовах.

Відповідач проти позовних вимог заперечив та просив суд в позові відмовити. Свої заперечення обгрунтовує безпідставністю заявленого позову. При цьому стверджує, що законодавством чітко передбачено порядок продовження дії договору за волевиявленням орендодавця. Вказує , що у відповідача немає наміру на продовження або укладення на новий строк договору оренди , про що повідомлено позивача у відповідності до положень договору . Звертає увагу , що договір оренди діяв до 21.08.2024 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, отже в позові слід відмовити.

Фактичні обставини справи вказують на те, що 21.09.2020 між Приватним підприємством Виробничо-комерційне підприємство Забереж (по договору орендодавець/по справі відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Зіником Василем Васильовичем, правонаступником якого є Фізична особа-підприємець Стефурин Василь Васильович, у зв`язку із зміною найменування внаслідок зміни прізвища із Зіник на Стефурин (Свідоцтва про зміну імені серія 1-НМ №016096 від 20.01.2017) (по договору орендар/по справі позивач) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №1/20 (далі Договір оренди/Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору орендодавець зобов`язався передати орендарю в безкоштовне користування наступні приміщення: - адміністративну будівлю, загальною площею 44,8 кв.м, зазначена у плані літерою А, що розташоване в урочищі Сигли, с. Слобода Небилівська, Рожнятівського району, Івано-Франківської області; - виробничий цех пилорама загальною площею 316,6 кв.м., зазначену в плані літерою Б, що розташоване в урочищі Сигли, с. Слобода Небилівська, Рожнятівського району, Івано-Франківської області; - виробниче приміщення цех готової продукції загальною площею 352,1 кв.м., зазначену в плані літерою В, що розташоване в урочищі Сигли, с. Слобода Небилівська, Рожнятівського району, Івано-Франківської області; - виробниче приміщення навіс, загальною площею 181 кв.м, зазначену в плані літерою Г, що розташоване в урочищі Сигли, с. Слобода Небилівська, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, а орендар зобов`язався прийняти це майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно в належному стані.

Відповідно до п. 3.1 Договору сторони обумовили, що орендар сплачує орендну плату за орендоване майно в сумі 7 000,00 грн протягом строку дії договору. Оплата здійснюється в останній місяць строку дії договору на розрахунковий рахунок орендодавця протягом 5 робочих днів.

Згідно п. 6.1 Договору сторони погодили, що строк дії договору - з моменту підписання і діє до 21.08.2023 з наступною пролонгацією на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання.

З урахуванням вказаного вище пункту договору термін дії договору пролонгований з 21.08.2023 до 21.08.2024.

Листом від 21.05.2024 відповідач звернувся до позивача, в якому керуючись ст. 763 ЦК України та п. 5.4. Договору оренди повідомив останнього:- про припинення договірних відносин за Договором оренди №1/20 від 21.09.2020 з 21.08.2024 ;- про звільнення орендованих приміщень та передачу майна з оренди за актом приймання-передачі .

Позивач вимоги щодо повернення майна не виконав, проте звернувся до суду із позовом про визнання спірного договору продовженим на строк 1 рік 9 місяців та 30 календарних днів на тих самих умовах.

Предметом спору є вимога про визнання Договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020 продовженим на строк 1 рік 9 місяців та 30 календарних днів на тих самих умовах.

Договір оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020 за правовою природою є договором найму (оренди).

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

У пункті 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч.2 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Згідно із частиною четвертою статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як встановлено вище, ПП ВКП «Забереж» чітко у відповідності до умов договору повідомило Стефурина В.В. про відсутність наміру для продовження орендних відносин на підставі Договору оренди № 1/20 від 21 вересня 2020 року, який пролонговано у відповідності до встановлених судом фактів у справі 909/278/23 -до 21 серпня 2024 року, а отже орендні відносини припинились, у зв`язку із закінченням цього строку.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу З частини третьої статті 202 ЦК України.

Подібного за змістом правового висновку дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

Суд звертає увагу, що законодавець містить два поняття продовження договору оренди за волевиявленням орендаря, це по-перше, продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах, на яких він був укладений (ст. 764 ЦК) за відсутності заперечень наймодавця і реалізація права орендаря на переважне укладення договору на новий строк, якщо таке передбачене договором.

Під час дії строку Договору, після отримання повідомлення від орендодавця ВКП «Забереж» фізична особа підприємець Стефурин В.В. не повідомляв ПП ВКП «Забереж» про свій намір на продовження цього договору чи про свій намір на укладення його на новий строк на інших умовах.

Водночас, звернувся до суду із позовом про визнання Договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020 продовженим на строк 1 рік 9 місяців та 30 календарних днів на тих самих умовах.

За наведеного суд приходить до висновку, що в спірному випадку має місце припинення дії Договору оренди № 1/20 від 21 вересня 2020 року, а позивачем не наведено правових підстав для його продовження.

Принагідно, суд звертає увагу, що позивачем обрано спосіб захисту свого права, який взагалі не перебачений законом.

Так, позивач у своєму позові, обґрунтовує своє звернення із такими вимогами тим, що відбулось порушенням умов договору зі сторони орендодавця, що той перешкоджав у доступі до приміщень.

Однак, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/278/23, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду і постановою Верховного суду, встановлено фактичне укладення Договіру оренди №1/20 від 21.09.2020 , встановлено його пролонгацію на 1 рік, тобто до 21.08.2024 та зобов`язано ПП ВКП «Забереж» надати доступ ФОП Стефурину В.В. до орендованих приміщень.

На виконання рішення суду у справі №909/278/23 відкрито виконавче провадження ВП №74274279 , а державним виконавцем 12 червня 2024 року складено акт № 74274279, в якому зазначено , що рішення Господарського суду Івано-Франківської області (наказ) від 19.02.2024 року про надання доступу та користування приміщеннями виконано в повному обсязі. Акт зі сторони Стефурин В.В. не підписаний.

Згідно ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, передбачені наслідки, для Орендаря, який не має можливості використовувати орендоване майно, а саме: наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач належними та допустимими доказами свої вимоги не обгрунтував.

З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, з підстав визначених у позовній заяві, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та результату вирішення спору (в позові відмовлено) судовий збір по справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 3, 74, 86, 123, 129, 202, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

в позові Фізичної особи-підприємця Стефурина Василя Васильовича до Приватного підприємства Виробничо-комерційного підприємства "Забереж" про визнання договору оренди нежитлових приміщень №1/20 від 21.09.2020, укладений між сторонами, продовженим на строк 1 рік 9 місяців та 30 календарних днів на тих самих умовах - відмовити.

Судовий збір по справі залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 07.04.2025.

Суддя С. М. Кобецька