ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/471/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ- не з`явився;

від ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон-не з`явився;

від ОСОБА_1 м. Херсон не з`явися;

від ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон-не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, м. Одеса, суддя Пінтеліна Т.Г.,

у справі №916/471/25

за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ

до відповідача: 1. ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон;

відповідача: 2. ОСОБА_1 м. Херсон;

відповідача: 3. ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон

про стягнення 125 313 грн. 70 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заяви про забезпечення позову та ухвали суду першої інстанції.

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ звернулось до суду з позовною заявою про солідарне стягнення з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон, ОСОБА_1 м. Херсон, ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон залишку заборгованості за кредитним договором № КУ-112Д від 23.11.2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м.Херсон у розмірі 125 313 грн.47 коп., вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідачів судових витрат у справі.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій останній просив суд вжити заходи забезпечення позовної заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ про стягнення заборгованості з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон, ОСОБА_1 м. Херсон ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон, а саме, накласти арешт на нерухоме майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 29,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна :01, що належить ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року у справі № 916/471/25 відмовлено у задоволенні заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК», м.Київ (вх. № 2-174/25) про забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ з ухвалою суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 916/471/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК», м.Київ про забезпечення позову у даній справі у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, за доводами апеляційної скарги зазначив, що підставою для звернення до суду з позовною заявою є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2009 у справі №2-7448/2009 яким стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 1 899 978 грн. 20 коп.

Позивач наголошує, що рішення суду та відповідні зобов`язання не виконуються відповідачами вже значний час з 2009 року, тому посилання суду першої інстанції, що відсутні докази про те, що відповідачі тривалий час ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань, є безпідставними.

З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що з метою ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, існує необхідність застосування заходів забезпечення позову у зв`язку з можливістю відповідача безперешкодно відчужити нерухоме майно.

В той же час, апелянт, посилаючись на правову позицію Верховного суду, зазначив, що можливість накладення арешту на майно, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду, у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Таким чином, на думку позивача, заявлені ним заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, що свідчить про обґрунтованість заяви, однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у забезпеченні позову.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у забезпеченні позову, у справі №916/471/25, призначено справу до судового розгляду.

Відповідачі своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка про доставку ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття провадження у справі до електронного кабінету Зрірик Ю.О., а також зворотні конверти АТ «Укрпошта» з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», які повернулися на адресу суду 17 березня 2025 року, та які надсилались на адресу ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон та ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон. Про причини своєї неявки апеляційному господарському суду не повідомили, будь-яких клопотань не надали.

Крім того, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 року було задоволено заяву представника АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК», м.Київ про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте позивач не приєднався до судового засідання в режимі відеоконференції, з невідомих причин, будь-яких клопотань суду не надав.

Отже, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, ризики технічної неможливості участі у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, а тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, а саме, про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ звернулось до суду з позовною заявою про солідарне стягнення з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон, ОСОБА_1 м. Херсон, ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон залишку заборгованості за кредитним договором № КУ-112Д від 23.11.2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м.Херсон у розмірі 125 313 грн.47 коп., вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідачів судових витрат у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі належним чином не виконали свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №КУ-112Д від 23.11.2006 року, внаслідок чого у відповідачів утворилась заборгованість у вищезазначеному розміру, що зумовило АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ звернутись до суду першої інстанції з позовною заявою.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій останній просив суд вжити заходи забезпечення позовної заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ про стягнення заборгованості з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон, ОСОБА_1 м. Херсон ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон, а саме, накласти арешт на нерухоме майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 29,6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна :01, що належить ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ).

Позивач зазначає, що є наявність очевидної небезпеки щодо відчуження спірного нерухомого майна іншим особам та заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Також, обґрунтовуючи заяву, позивач зазначив, що 23.11.2006 між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон, укладено кредитний договір №КУ-112Д, на підставі якого позичальник отримав кредит 219 000 доларів США на придбання баштового крана зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.11.2011 року. Також, 23.11.2006 року ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір поруки №КУ-112/П1, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон своїх зобов`язань за кредитним договором №КУ-112Д від 23.11.2006 року.

Також, 23.11.2006 року ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон уклали договір поруки №КУ-112Д/П2, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон своїх зобов`язань за кредитним договором №КУ-112Д від 23.11.2006 року.

Позивач зазначає, що 18.12.2009 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №2 7448/2009 позовні вимоги банку задоволено частково, стягнуто солідарно з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО - ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «УКРСПЕЦТОРГ», м. Херсон, ОСОБА_1 м. Херсон, ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості у розмірі 1 899 978 грн. 20 коп., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1700 грн та ІТЗ у розмірі 250 грн.

Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 05.01.2010, на даний час рішення в повному обсязі не виконано.

21.06.2010 року Відділом державної виконавчої служби Комсомольського управління юстиції у м. Херсоні, під час виконання рішення суду, описано та арештовано майно, а саме, баштовий кран, який є предметом застави та належить ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВИЙ АЛЬЯНС «УКРСПЕЦТОРГ» м. Херсон.

Згідно висновку експерта №241 від 05.07.2010 року про оцінку баштового крана вбачається, що ринкова вартість баштового крана SMH 400 на дату оцінки складає - 1 493 992 грн. 16.08.2011 року в рахунок погашення заборгованості заставне майно постановлено на баланс банку у розмірі експертної оцінки - 1 493 992 грн., що підтверджується платіжним дорученням №B0816U03AP від 16.08.2011 року.

За рахунок цього майна частково погашено вимоги по кредиту - 1 292 511 грн. 13 коп., пені - 199 530 грн.87 коп., судового збору 1700 грн. та ІТ3 250 грн. на загальну суму 1 493 992 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які долучаються до позовної заяви, тобто, непогашена різниця складає 405 986 грн.20 коп.

У зв`язку із вищезазначеним позивач, посилаючись на ч.4 ст. 591 Цивільного кодексу України, вважає, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, позивач стверджує, що усі відповідачі ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань та заборгованість, стягнуту за рішенням суду, не сплачують.

Враховуючи суму, стягнуту за рішенням суду та її часткове погашення за рахунок заставного майна, наразі основне зобов`язання складає 405 986 грн.20 коп.

Таким чином, на думку позивача, з відповідачів підлягає стягненню в солідарному порядку 125 313 грн. 47 коп., як заборгованість, яка складається з: 36 538 грн.73 коп., 3% річних відповідно за період з 24.02.2019 по 23.02.2022; 88 774 грн.74 коп. інфляційних втрат відповідно за період з 24.02.2019 по 23.02.2022, внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 405 986 грн. 20 коп., що виникло на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18.12.2009 у справі №2-7448/2009, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором № КУ- 112Д від 23.11.2006.

Позивач заявляє, що наразі відсутні будь-які заборони та обтяження у державних реєстрах щодо цього майна, існує очевидна небезпека відчуження спірного нерухомого майна іншим особам та заподіяння шкоди правам та інтересам стягувача - АТ КБ «Приватбанк», оскільки ОСОБА_1 може безперешкодно відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому є підстави для забезпечення позову з метою не допустити подальше відчуження нерухомого майна та виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року у справі № 916/471/25 відмовлено у задоволенні заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК», м.Київ (вх. № 2-174/25) про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем до заяви про забезпечення позову не додано необхідних доказів на підтвердження фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову та того, що відповідачі тривалий час ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань по день пред`явлення позову - 10.02.2025 року за період з 2009 року (з 18.12.2009 року - дати прийняття рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2 7448/2009 та з 16.08.2011 року, коли в рахунок погашення заборгованості заставне майно постановлено на баланс банку у розмірі експертної оцінки - 1 493 992 грн, що підтверджується платіжним дорученням № B0816U03AP від 16.08.2011 року).

Зі вказаною вище ухвалою позивач не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з відповідною апеляційною скаргою.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

У низці постанов Верховний Суд неодноразово зазначав, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Європейським судом з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" (рішення від 19.03.1997 року) зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 року у справі "Продан проти Молдови" Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.

Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом наведеної норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, або кошти на рахунках можуть зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що під час розгляду, зокрема заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення позову обмежує право користуватись або розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права(інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 зазначала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого с належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції, яка викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Отже, статті 138, 136 Господарського процесуального кодексу України передбачають право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Отже, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду.

Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення. Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

В той же час, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві ефективний захист його порушених чи оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Тобто, крім того, що суд має дослідити таку підставу вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, також об`єктом дослідження має бути така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 25.02.2019 у справі № 924/790/18, від 11.10.2019 у справі № 910/4762/19, від 21.02.2020 у справі № 910/9498/19, від 21.05.2020 у справі № 906/20/20, від 30.09.2020 у справі № 910/19113/19, від 30.11.2020 у справі № 910/217/20, від 17.12.2020 у справі № 910/11857/20, від 15.01.2021 у справі № 914/1939/20, від 13.05.2021 у справі № 916/2761/20).

Відтак, стала та актуальна практика Верховного Суду покладає на заявника необхідність обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову (таким обґрунтуванням можуть бути, наприклад, наведення обставин неспівмірно малого розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю відповідача порівняно зі стягуваною сумою вимог, відсутність інформації про існування у відповідача нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення, існування великої кількості судових проваджень щодо відповідача, де останній є боржником тощо), однак визначає, що такі обґрунтування не обов`язково мають бути доведеними доказами вчинення боржником дій, спрямованих на утруднення виконання судового рішення (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Такий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 07.11.2024 по справі № 915/538/24.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 такого змісту:

« 33. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

34. Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

35. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20)»;

« 37. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18)»;

« 46.Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

Отже, колегія суддів ураховуючи вище вказані у цій постанові міркування та норми права виходить з того, що:

- викладені у заяві мотиви щодо можливої незаконної поведінки відповідачів носять умовний, гіпотетичний характер;

- має забезпечуватися справедливий баланс інтересів учасників спірних правовідносин, який полягає в тому, що невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам, зокрема, відповідачам;

- фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони;

- забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника);

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Суд зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деякими визначеними в ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, такими, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому, таке судове рішення стає обов`язковим до виконання до його апеляційного перегляду.

Відповідно до статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, та має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Системний аналіз наведених положень Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку про те, що позивач, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, повинен підтвердити ті обставини, на які він посилається в заяві, певними доказами, на підставі яких суд має встановити обґрунтованість поданої заяви.

Проаналізувавши доводи, викладені представником позивача в заяві про забезпечення позову, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що останнім документально не підтверджено вчинення позичальником (відповідачем 1) та поручителями (відповідачами 2, 3) будь-яких дій, спрямованих на відчуження належному відповідачу-2 об`єкту нерухомого майна (реалізація таких чи вчинення підготовчих дій до їх реалізації, укладення договорів поруки чи застави тощо). Аналогічно не містять матеріали заяви і доказів щодо підготовки відповідачами 1, 2, 3 до вчинення будь-яких реєстраційних дій стосовно належного на праві власності нерухомого майна відповідачу-2.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутня інформація щодо вартості об`єкта нерухомого майна, що унеможливлює встановлення судом співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Отже, представником позивача не доведено належними та допустимими доказами вартість нерухомого майна, на яке він просить накласти арешт, відсутність у відповідачів грошових коштів, а також те, що останні намагаються відчужити єдине наявне в них майно.

Також, колегія суддів зазначає, що оскільки предметом позову в даній справі є солідарне стягнення з відповідачів спірної суми заборгованості, позивач у випадку ухвалення судом рішення на його користь не позбавлений права стягнути таку суму з відповідачів.

Враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо невідповідності висновків суду першої інстанції правовим позиціям Верховного Суду.

Відхиляючи доводи скаржника, апеляційний господарський суд враховує висновки, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шевельов проти України").

З огляду на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про відмову у застосування заходів забезпечення позову не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/471/25, з огляду на що вказана ухвала не потребує скасування, оскільки постановлена з дотриманням вимог процесуального закону та норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ такою, що не потребує задоволення, а ухвала Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/471/25 не потребує скасування з наведених вище підстав, викладених у постанові суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 136, 137 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м.Київ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/471/25 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/471/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку із надходженням головуючого судді у відрядженні з 27.03.2025 року по 30.03.2025 року повний текст постанови складено 31. 03.2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді С.І.Колоколов

Я.Ф.Савицький