ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" березня 2025 р. Cправа № 902/1061/24

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, буд. 33, м. Вінниця, 21001) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (вул. Шота Руставелі, буд. 9-А, м. Київ, 01601), Вінницької обласної військової адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" (смт Вороновиця, Вінницький район, Вінницька область, 23252)

до: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (вул. Шота Руставелі, буд. 9-А, м. Київ, 01601) в особі Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (вул. Пирогова, буд. 26, м. Вінниця, 21018)

про визнання недійсними договору та зобов`язання до вчинення дій

за участю секретаря судового засідання Розгон Н.В.,

представників сторін:

прокурора Ярмощук В.П. за посвідченням;

позивача 1 не з`явився;

позивача 2 Годованюк А.О. згідно виписки з ЄДРЮОФОП та ГФ;

відповідача 1 не з`явився;

відповідача 2 Ризванюк А.П. за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № 12-903вих-24 від 30.09.2024 (вх. № 1109/24 від 07.10.2024) першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Вінницької обласної військової адміністрації з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" та Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про:

- визнання недійсним Договору дострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010, укладеного між Державним підприємством "Вінницьке лісове господарство" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство";

- зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" повернути ділянку лісогосподарського призначення загальною площею 9,9 га з розміщеним на ній водним об`єктом, що розташована в виділах 2, 11 кварталу 51 та виділах 4, 5, 11, 14, 24 кварталу 52 Шендерівського лісництва Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на території Вороновицької селищної ради Вінницького району, розпоряднику земельної ділянки - Вінницькій обласній військовій адміністрації за актом приймання-передачі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024 справу розподілено судді Матвійчуку В.В.

Суд, ухвалою від 09.10.2024 за вказаним позовом відкрив провадження у справі №902/1061/24 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 05.11.2024.

23.10.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву № 1652/22.1-2024 від 23.10.2024 Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", в якому відповідач наводить заперечення проти позову в частині стягнення понесених Вінницькою обласною прокуратурою витрат на сплату судового збору та просить відмовити в означеній частині. Водночас щодо інших позовних вимог, то за змістом прохальної частини відзиву на позовну заяву, відповідач зазначає, що підтримує їх в повному обсязі.

За результатами слухання справи 05.11.2024, судом відкладено підготовче засідання на 28.11.2024. Водночас судом з`ясовано, що Державним агентством лісових ресурсів України не надано пояснень з обґрунтуванням (актуалізацією) власної актуальної правової та процесуальної позиції у справі № 902/1061/24, а тому зобов`язано позивача надати обґрунтовані пояснення процесуальної позиції у даній справі, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.

21.11.2024, на виконання вимог ухвали суду від 05.11.2024, через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від позивача надійшли пояснення № б/н від 20.11.2024 (документ сформований в системі "Електронний суд" 20.11.2024) (вх. номер канц. суду 01-34/11479/24 від 21.11.2024) з обґрунтуванням (актуалізацією) актуальної правової та процесуальної позиції у справі № 902/1061/24. Разом з цим в прохальній частині заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника Державного агентства лісових ресурсів України.

28.11.2024 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від прокурора надійшло клопотання № б/н від 27.11.2024 (документ сформований в системі "Електронний суд" 27.11.2024) (вх. номер канц. суду 01-34/11727/24 від 28.11.2024) на виконання вимог протокольної ухвали суду від 05.11.2024.

Цією ж датою (28.11.2024) через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від прокурора надійшло клопотання № б/н від 27.11.2024 (зареєстроване Загальним відділом "Канцелярія суду" за вхідним номером № 01-34/11729/24) на виконання вимог протокольної ухвали суду від 05.11.2024, яке за змістом є ідентичним клопотанню №б/н від 27.11.2024 (вх. номер канц. суду 01-34/11727/24 від 28.11.2024).

Розглянувши клопотання № б/н від 27.11.2024 (вх. номер канц. суду 01-34/11727/24 від 28.11.2024), суд, з урахуванням ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, та з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, долучив документи до матеріалів справи. Водночас клопотання № б/н від 27.11.2024 (зареєстроване Загальним відділом "Канцелярія суду" за вхідним номером № 01-34/11729/24) судом залишено без розгляду, позаяк означене клопотання є ідентичним за змістом клопотанню № б/н від 27.11.2024 (вх. номер канц. суду 01-34/11727/24 від 28.11.2024).

У судовому засіданні 28.11.2024 прокурором у справі, представниками позивача-2 та відповідача-2 подано спільне клопотання про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

За результатами слухання справи 28.11.2024, з урахуванням спільного клопотання учасників справи, продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України, підготовче засідання відкладено на 19.12.2024, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 23.01.2025, про що 19.12.2024 постановлено протокольну ухвалу.

20.01.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшла заява № б/н від 20.01.2025 (вх. номер канц. суду 01-34/550/25 від 20.01.2025) представника Філії "Центральний лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" Ризванюка А.П. про заміну сторони відповідача у справі № 902/1061/24 - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі Філії "Вінницьке лісове господарство" на його правонаступника - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі Філії "Центральний лісовий офіс".

За результатами слухання справи 23.01.2025 суд відмовив у задоволенні заяви № б/н від 20.01.2025 (вх. номер канц. суду 01-34/550/25 від 20.01.2025) про заміну сторони відповідача. Разом з тим, з урахуванням ст. 216 ГПК України, судом оголошено перерву в судовому засіданні до 20.02.2025, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.

В судовому засіданні 23.01.2025, суд, заслухавши вступне слово прокурора у справі, представників позивача-2 та відповідача-2, розпочав стадію безпосереднього дослідження доказів та оголосив перерву до 20.02.2025.

Однак, 20.02.2025 судове засідання у справі № 902/1061/24 не відбулося, позаяк роботу Господарського суду Вінницької області було призупинено у зв`язку із надходженням анонімного повідомлення про мінування адміністративної будівлі суду. Для проведення оперативно-слідчих дій для пошуку вибухонебезпечних пристроїв було здійснено евакуацію працівників суду та учасників судових проваджень.

Так, суд, ухвалою від 21.02.2025 повідомив учасників справи про судове засідання з розгляду справи № 902/1061/24 по суті, яке призначено на 18.03.2025.

17.03.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача-1 надійшло пояснення № б/н від 17.03.2025 (вх. номер канц. суду 01-34/2768/25 від 17.03.2025) щодо суті позовних вимог.

На визначену судом дату з`явилися прокурор у справі, представники позивача-2 та відповідачів-1,2.

Позивач-1 правом участі в засіданні суду не скористався. При цьому суд зважає на клопотання, що наведене в поясненнях № б/н від 20.11.2024 (вх. номер канц. суду 01-34/11479/24 від 21.11.2024) про розгляд справи за відсутності представника Державного агентства лісових ресурсів України, за наявними матеріалами справи.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника позивача-1.

Поряд з цим слід зазначити, що положеннями ст. 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 18.03.2025 судом постановлено ухвалу про залишення без розгляду пояснення № б/н від 17.03.2025 (вх. номер канц. суду 01-34/2768/25 від 17.03.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство".

Після завершення стадії дослідження доказів проведено стадію судових дебатів, у якій виступили з промовами прокурор у справі, представники позивача-2 та відповідачів-1,2.

Завершивши стадію судових дебатів суд, відповідно до частини 1 статті 219 ГПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши, що проголошення скороченого (вступну та резолютивну частини) рішення відбудеться 19.03.2025 о 12 год 00 хв.

У судовому засіданні 19.03.2025 суд згідно із частиною 6 статті 233 та частиною 1 статті 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до висновку Вінницького обласного управління лісового та мисливського господарства № 02-15/1405 від 29.12.2009 (т. 1 а.с. 28) про надання погодження на виділення в довгострокове тимчасове користування лісової ділянки, згідно з розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації № 601 від 29.12.2009 (т. 1 а.с. 24-25) виділено у довгострокове тимчасове користування терміном на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" земельну ділянку площею 9,9 га Шендерівського лісництва державного підприємства "Вінницьке лісове господарство" в межах Вороновицької селищної ради Вінницького району для рекреаційних цілей та потреб мисливського господарства.

На підставі вищевказаного розпорядження, Вінницьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства прийнято наказ № 7 від 11.01.2010 "Про надання у довгострокове тимчасове користування лісової ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" (т. 1 а.с. 29), відповідно до пп. 1.1 якого виділено у довгострокове тимчасове користування терміном на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" лісову ділянку у кварталі 51 виділ 2 площею 0,7 га та у кварталі 52 виділ 1, 10, 12, 13, 20,22 площею 9,2 га Шендерівського лісництва в межах Вороновицької селищної ради Вінницького району для рекреаційних потреб.

Відтак, відповідно до розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації № 601 від 29.12.2009 та наказу Вінницького обласного управлінням лісового та мисливського господарства № 7 від 11.01.2010, 17.01.2010 між Державним підприємством "Вінницький лісгосп" (Постійний лісокористувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" (Тимчасовий лісокористувач) укладено Договір довгострокового тимчасового користування лісами (т. 1 а.с. 30-34).

Згідно із п.п. 1, 2 Договору Постійний лісокористувач виділяє без зміни цільового призначення, а Тимчасовий лісокористувач приймає в довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для рекреаційних потреб загальною площею 9,9 га на території Шендерівського лісництва в межах Вороновицької селищної ради Вінницького району, яка складається з 2,1 га вкритих лісовою рослинністю (квартал 52 виділ 10, 12, 13), 0,1 га невкритих лісовою рослинністю земель (садиби) та 7,7 га ставок (квартал 51 виділ 2, квартал 52 виділ 1, 20).

Відповідно до п. 3 Договору на лісовій ділянці, яка передається в довгострокове тимчасове користування знаходяться будівлі і споруди та займають площу 0,1 га.

Договір укладено на 49 років. Після закінчення строку Договору Тимчасовий лісокористувач має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому випадку Тимчасовий лісокористувач повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово Постійного користувача, власника лісів про намір продовжити його дію (п. 6 Договору).

Пунктом 8 Договору визначено, що передача лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування здійснюється без вилучення земельної ділянки у Постійного лісокористувача, власника лісів. Визначення меж ділянки в натурі і витрати пов`язані з цим покладаються на постійного лісокористувача.

За умовами п. 10 Договору передача лісової ділянки Тимчасовому лісокористувачу здійснюється після реєстрації цього Договору за актом її приймання-передачі у п`ятиденний термін.

У пункті 11 Договору сторони визначили, що після припинення дії Договору Тимчасовий лісокористувач повертає Постійному лісокористувачу, власнику лісів лісову ділянку. У випадку погіршення стану і корисних властивостей лісової ділянки, що була виділена в довгострокове тимчасове користування, пов`язаних з використанням лісових ресурсів, Тимчасовий лісокористувач відшкодовує Постійному лісокористувачу, власнику лісів збитки у розмірі, визначеному сторонами відповідно до законодавства. Якщо сторони не досягли згоди про розмір відшкодування збитків, спір вирішується судом.

Згідно із п. 20 Договору, дія Договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених Договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження лісової ділянки, що істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законодавством.

Цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його реєстрації (п. 22 Договору).

Вказаний Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010 зареєстровано Вінницьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства, про що у книзі реєстрації договорів на право тимчасового довгострокового користування лісами вчинено запис від 17.01.2010 за № 560.

На виконання умов договору сторонами підписано акт приймання-передачі об`єкта довгострокового тимчасового користування (т. 1 а.с. 35), згідно якого ДП "Вінницький лісгосп" виділило, а ТОВ "Лісогосподарське товариство" прийняло в довгострокове тимчасове користування на 49 років лісову ділянку площею 9,9 га Шендерівського лісництва, яка складається з 2,1 га вкритої лісом площі та 7,8 га невкритої лісом площі і знаходиться у кварталі 51 виділі 2 площею 0,7 га, кварталі 52 виділі 1, 10, 12, 13, 20, 22 площею 9,2 га.

Відповідно до плану лісонасаджень Вороновицького лісництва (т. 1 а.с. 45-50) та проєкту організації та розвитку лісового господарства ДП "Вінницьке лісове господарство" (т. 1 а.с. 51-64) у кварталі 51 виділ 2 та кварталі 52 виділи 1, 20 загальною площею 7,7 га розміщений водний об`єкт.

ДП "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" у 2016 році виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Державного підприємства "Вінницьке лісове господарство" для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг на території Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області (т. 1 а.с. 79-87).

Так, на 72-му аркуші технічної документації відображено водний об`єкт площею 7,6787 га, площа якого відповідає площі та конфігурації водного об`єкта, відображеного у планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування.

Матеріали справи містять Поземельну книгу земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0001 (т. 1 а.с. 74-76), відкриту 14.02.2017 Управлінням Держгеокадастру у Вінницькому районні Вінницької області, розділ 2 якої містить експлікацію земельних угідь.

Згідно із експлікацією земельних угідь земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 446,0155 га, окрім іншого, складається із ставка площею 7,6787 га та земельної ділянки, не вкритої лісовою рослинністю площею 0,0728 га.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру (т. 1 а.с. 88-90), місце розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 є Вінницька область, Вінницький район, Вороновицька селищна рада. Означена земельна ділянка належить до категорії земель лісогосподарського призначення, код цільового призначення 09.01 Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, власник держава в особі Вінницької обласної державної адміністрації; суб`єкт речового права Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України".

Згідно із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.09.2024 (т. 1 а.с. 91-92) власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 є держава в особі Вінницької обласної державної адміністрації.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 866 (т. 1 а.с. 94-96) припинено Державне підприємство "Вінницьке лісове господарство" шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".

Пунктом 8 наказу № 866 визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства "Вінницьке лісове господарство".

Згідно передавального акту від 04.01.2023 (т. 1 а.с. 98-99), затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.01.2023 № 36, здійснено безоплатну передачу активів та пасивів Державного підприємства "Вінницьке лісове господарство" до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Вінницьке лісове господарство".

Враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 справі № 910/5953/17, постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №490/7372/17, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.01.2022 у справі № 922/347/21, від 08.03.2023 року у справі № 909/916/16, норми ч. 2 ст. 167, ст. 82, ч. ч. 1, 5 ст. 104, ч. ч. 2, 3 ст. 107 ЦК України та те, що саме держава в особі уповноваженого органу прийняла рішення про реорганізацію вищевказаного підприємства шляхом приєднання, з часу прийняття рішення про реорганізацію до правонаступника перейшли всі права та обов`язки приєднаного підприємства.

20.08.2024 Вінницькою обласною прокуратурою до Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" надіслано запит № 12-2152-24 (т. 1 а.с. 65-66), щодо надання інформації про зміну нумерації виділу 1 кварталу 51 та виділів 1, 10, 12, 13, 20 кварталу 52 Шендерівського лісництва, починаючи з 2002 року, а також повідомити номери виділів та кварталів, які на даний час використовує ТОВ "Лісогосподарське товариство" на підставі Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010.

26.08.2024 Філією "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" надано відповідь № 1262/22.1-2024 (т. 1 а.с. 67), якою повідомлено, що на підставі Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010 ТОВ "Лісогосподарське товариство" використовує ділянку, розміщену у виділах 2, 11 кварталу 51 та виділах 4, 5 11, 14, 24 кварталу Шендерівського лісництва, з яких у виділах 2, 11 кварталу 51 та виділі 4 кварталу 52 знаходиться водний об`єкт.

З підстав викладеного, та оскільки відповідачами при укладенні Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010 не дотримано вимог чинного лісового законодавства та як наслідок неправомірно надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" у користування ставок площею 7,7 га, перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з такого.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з абз. 1, 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із положеннями ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Таким чином, зі змісту зазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв у пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Таким чином, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

У контексті вищенаведеного суд зазначає, що за своїм змістом положення статті 23 Закону України "Про прокуратуру" спрямовані саме на забезпечення балансу прав, свобод та інтересів учасників процесу з метою, з одного боку, недопущення підміни прокурором належного суб`єкта владних повноважень або надання необґрунтованих переваг відповідним суб`єктам, права яких порушуються, а з іншого боку, захисту інтересів держави у випадку, коли цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює їх захист.

З огляду на викладене, встановлюючи підстави для представництва прокурором інтересів держави, суд повинен здійснити оцінку не тільки виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову, а й наявних у справі інших доказів щодо обставин, які йому передували, зокрема попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, що за своїм змістом може мати різний характер.

При цьому якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямоване на отримання документів та/або інформації про можливе порушення і пов`язане саме зі з`ясуванням факту його наявності або відсутності, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Водночас якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, і такий орган протягом розумного строку на зазначену інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру". У такому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави вказаним органом. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 926/14/19.

Верховний Суд звертає увагу, що критерій "розумності", який наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, має визначатися судом з урахуванням великого кола чинників. До таких чинників відноситься, зокрема, але не виключно, обізнаність компетентного органу про наявність правопорушення або про можливе порушення інтересів держави та вжиті ним заходи з моменту виникнення такої обізнаності, спрямовані на захист інтересів держави. Схожі за змістом висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 913/124/10, від 08.04.2021 у справі № 925/11/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

При цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких відповідний орган не здійснює захисту своїх інтересів (правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, від 16.08.2018 у справі № 910/21265/17).

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення перебуває у власності держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Аналогічні положення містяться і у ст. ст. 1, 2 Земельного кодексу України, відповідно до яких земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Отже, державні органи та інші суб`єкти владних повноважень зобов`язані вживати (реалізовувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав, в межах визначених законодавством повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 під поняттям орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Слід зазначити, що держава може вступати як у цивільні (господарські), так і в адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тому, поведінка органів, через які діє держава в цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави в цивільних (господарських) або адміністративних відносинах. При цьому відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, як у цивільних (господарських), так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах.

Згідно із положеннями ст. ст. 84, 122, п. 24 розділу X Земельного кодексу України обласні державні адміністрації є розпорядниками земель державної форми власності лісогосподарського призначення та відповідно суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Пунктами 3, 6 частини 1 статті 31 Лісового кодексу України визначено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: здійснюють контроль за додержанням законодавства у сфері лісових відносин; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцеві державні адміністрації є юридичними особами (ст. 4 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

Відповідно до підпунктів 1, 3 ч. 1 ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль у тому числі за: збереженням і раціональним використанням державного майна; використанням та охороною лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Статтею 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до приписів п. 5 ст. 28 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право, у тому числі звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Суд враховує, що статтею 1 Указу Президентом України від 24.02.2022 № 68/2022 на виконання Закону України "Про правовий режим воєнного стану" для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено, зокрема, Вінницьку обласну військову адміністрацію, у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Вінницької ОВА, прокурор зазначив, що позивач є власником лісу, земель лісового фонду та органом уповноваженим на здійснення контролю за додержанням законодавства у сфері лісових відносин.

Також суд бере до уваги те, що у постанові від 05.07.2023 у справі № 442/1208/21, Верховний Суд вказав, що питання про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою безпосередньо стосуються прав та інтересів обласної державної адміністрації.

Суд звертає увагу на те, що власником лісу та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 є держава в особі Вінницька ОВА, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того відповідно до Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. До завдань останнього віднесено здійснення державного управління в галузі ведення лісового господарства, здійснення управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Держлісагенства; вирішення в межах повноважень, передбачених законом, спорів з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів, що перебувають у державній власності. Одними з основних завдань Держлісагентства України є: здійснення державного управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за додержанням законодавства з ведення лісового господарства; організація ведення лісовпорядкування та мисливського впорядкування; ведення державного лісового кадастру та обліку лісів; внесення пропозиції щодо надання в користування мисливських угідь та припинення права користування ними органам, що приймають ці рішення; вирішення спорів з питань охорони, захисту, використання й відтворення лісів, що перебувають у державній власності; забезпечення представництва інтересів Держлісагентства України у судових та інших органах. Держлісагенство для виконання покладених на нього завдань має право проводити перевірки дотримання вимог законодавства у сфері лісового (в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління) та мисливського господарства.

Як зазначено в позові, попри те, що на даний час лісова ділянка продовжує використовуватися ТОВ "Лісогосподарське товариство" з порушенням вимог чинного законодавства та всупереч інтересам держави, вказаними уповноваженими органами за наявності факту порушення інтересів держави, за наявності відповідних повноважень для їх захисту, всупереч цим інтересам, своєчасних заходів щодо розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами не вжито.

Судом встановлено, що зверненню прокурора 07.10.2024 з позовом до суду передувало його звернення із листами до Вінницької обласної військової адміністрації від 04.09.2024 № 12-822вих-24 (т. 1 а.с. 100-104) та Державного агентства лісових ресурсів України від 04.09.2024 № 12-821вих-24 (т. 1 а.с. 106-110), в яких зазначено про виявлені порушення та необхідність вжиття відповідних заходів реагування.

Листом № 08-20/2976 від 09.09.2024 (т. 1 а.с. 105) Вінницька обласна військова адміністрація повідомила прокуратуру, що зважаючи на відсутність інформації про наведені в листі обласної прокуратури факти, що свідчать про можливі порушення, обласна військова адміністрація не зверталась та не має наміру звертатись до суду, а отже не заперечуватиме щодо вжиття обласною прокуратурою заходів (подання позовної заяви) із захисту інтересів держави в частині визнання недійсним Договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 17.01.2010, укладеного між ДП "Вінницьке лісове господарство" та ТОВ "Лісогосподарське товариство", як такого, що суперечить інтересам держави.

Державне агентство лісових ресурсів України листом № 12-12/5375-24 від 25.09.2024 (т. 1 а.с. 111) повідомило прокуратуру про те, що Держлісагентство не зверталось та не звертатиметься до суду із позовом з питань вказаних у листі Вінницької обласної прокуратури № 12-821вих-24 від 04.09.2024. Разом з тим не заперечує щодо представництва прокуратурою інтересів держави із вказаних у листі питань.

Тобто, органи, уповноважені на виконання функцій захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про їх порушення, проявили пасивність та не вжили жодних дій для захисту інтересів держави, тим самим допустивши невиконання покладених на них функцій. Не вжиття таких заходів у розумний строк з боку вказаних органів або немотивована відмова вжити такі заходи є достатнім аргументом для підтвердження їх бездіяльності, які дають підстави прокурору для звернення із позовом до суду в інтересах держави.

Вказане відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для захисту інтересів держави в особі позивачів шляхом пред`явлення позову. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

На підставі ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Вінницькою обласною прокуратурою листами від 30.09.2024 № 12-904вих-24 (т. 1 а.с. 114) та № 12-905вих24 (т. 1 а.с. 115) повідомлено Державне агентство лісових ресурсів України та Вінницьку обласну військову адміністрацію про звернення до суду з цим позовом.

Отже, зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, про підтвердження прокурором підстав представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтованість звернення до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Вінницької обласної військової адміністрації.

Щодо суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У статті 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, у тому числі, землі лісогосподарського призначення.

За приписами ч. 1, 2, 3 ст. 1 Лісового кодексу України, ліс тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Лісова ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (ч. 4 ст. 1 Лісового кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Лісового кодексу України, лісові відносини суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

За змістом ч. 1 ст. 3 Лісового кодексу України, лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України Про охорону навколишнього природного середовища, цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

При цьому суд враховує, що застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 913/50/22).

Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За основним цільовим призначенням Земельного кодексу України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (п. "е" ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 Лісового кодексу України).

Прокурором ставиться під сумнів правомірність укладення Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010 на підставі якого Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" надано у користування земельну ділянку загальною площею 9,9 га до складу якої, окрім іншого, входить ставок площею 7,7 га.

Згідно із ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

За приписами ч. 1 ст. 16 Лісового кодексу України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 18 Лісового кодексу України, об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути довгостроковим терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим терміном до одного року. Довгострокове тимчасове користування лісами засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Суб`єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: - власники лісів або уповноважені ними особи; - підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи (частина 7 статті 18 Лісового кодексу України).

Положеннями ч. 1 ст. 20 Лісового кодексу України визначено, що тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право: 1) здійснювати господарську діяльність у лісах з дотриманням умов договору; 2) за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності; 3) отримувати продукцію і доходи від її реалізації.

За змістом ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" передано в довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для рекреаційних потреб загальною площею 9,9 га на території Шендерівського лісництва в межах Вороновицької селищної ради Вінницького району, яка складається з 2,1 га вкритих лісовою рослинністю (квартал 52 виділ 10, 12, 13), 0,1 га невкритих лісовою рослинністю земель (садиби) та 7,7 га ставок (квартал 51 виділ 2, квартал 52 виділ 1, 20).

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Також, згідно із положенням ст. 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

З огляду на вищезазначені норми права, землі, зайняті іншими водними об`єктами та не зайняті лісами, належать до земель водного фонду.

Відповідно до вимог частин 1, 4, 5 статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Судом встановлено, що пунктами 1, 2 Договору визначено, що Постійний лісокористувач виділяє без зміни цільового призначення, а Тимчасовий лісокористувач приймає в довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для рекреаційних потреб загальною площею 9,9 га на території Шендерівського лісництва в межах Вороновицької селищної ради Вінницького району, яка складається з 2,1 га вкритих лісовою рослинністю (квартал 52 виділ 10, 12, 13), 0,1 га невкритих лісовою рослинністю земель (садиби) та 7,7 га ставок (квартал 51 виділ 2, квартал 52 виділ 1, 20).

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим доказів погодження землекористувача та згоди власника земельної ділянки водного фонду на якій розміщений водний об`єкт (ставок) на оренду, матеріали справи не містять та учасниками справи суду в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, таких доказів не надано.

Таким чином, приписи статті 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Отже, зміст оспорюваного правочину в цій частині суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, що в силу вимог частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання Договору недійсним у цій частині.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті).

Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18), від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

З огляду на те, що судом встановлена недійсність пункту 2 Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010 в частині передання Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" водного об`єкта ставка загальною площею 7,7 га, що розташований у кварталі 51 виділи 2, 11 та кварталі 52 виділ 4 Шендерівського лісництва Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на території Вороновицької селищної ради Вінницького району, останній підлягає поверненню розпоряднику земельної ділянки Вінницькій обласній військовій адміністрації за актом приймання-передачі.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Суд приймає до уваги, що 17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997р. наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Варто відзначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та Інші проти Швеції" ("J.K. and Others v. Sweden") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("Benderskiy"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У п.п. 1-3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "Dombo V. v. The Netherlands").

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд вважає, що позовні вимоги прокурора підлягають до часткового задоволення.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, згідно із ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, оскільки фактично даний спір виник з неправильних дій відповідачів та за розпорядженням № 601 від 29.12.2009 Вінницької обласної державної адміністрації, суд, відповідно до ст. 129 ГПК України покладає на Вінницьку обласну військову адміністрацію та відповідачів відшкодування сплаченого прокуратурою судового збору у рівних частинах.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 2 Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 17.01.2010, укладений між Державним підприємством "Вінницьке лісове господарство" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" в частині передання Товариству з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" водного об`єкта ставка загальною площею 7,7 га, розташованого у виділі 2 кварталі 51 та виділах 1, 20 кварталі 52.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" (смт Вороновиця, Вінницький район, Вінницька область, 23252; ) повернути водний об`єкт ставок загальною площею 7,7 га, що розташований у кварталі 51 виділи 2, 11 та кварталі 52 виділ 4 Шендерівського лісництва Філії "Вінницьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на території Вороновицької селищної ради Вінницького району, розпоряднику земельної ділянки Вінницькій обласній військовій адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050; ) за актом приймання-передачі.

Стягнути з Вінницької обласної військової адміністрації (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050; ) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, м. Вінниця, вул. Монастирська, 33, , МФО 820172, розрахунковий рахунок UА 0003988) витрати по сплаті судового збору у сумі 2 018 грн 66 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лісогосподарське товариство" (смт Вороновиця, Вінницький район, Вінницька область, 23252; ) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, м. Вінниця, вул. Монастирська, 33, , МФО 820172, розрахунковий рахунок НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 2 018 грн 67 коп.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (вул. Шота Руставелі, буд. 9-А, м. Київ, 01601; ) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, м. Вінниця, вул. Монастирська, 33, , МФО 820172, розрахунковий рахунок UА 0003988) витрати по сплаті судового збору у сумі 2 018 грн 67 коп.

В решті позову відмовити.

Примірник рішення надіслати Вінницькій обласній прокуратурі та сторонам до електронних кабінетів в ЄСІТС.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 31 березня 2025 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи