ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.04.2025м. СумиСправа № 920/133/25

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи №920/133/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного

промислового вузла» (вул. Ковпака, 6, м. Суми, 40020

)

до відповідача: Комунального підприємства «Сумижилкомсервіс» Сумської міської

ради (вул. Романа Атаманюка, буд. 49, м. Суми, 40031,

)

про стягнення 178 768 грн 36 коп.

Суть спору. 31.01.2025 позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії у розмірі 118 600,66 грн, 3 548,69 грн пені, 9 726,64 грн 3% річних та 46 892,36 грн інфляційних нарахувань, а також стягнути судові витрати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2025, справу призначено до розгляду судді Заєць С.В.

03.02.2025 позивачем надано до суду заяву (вх.№549) про уточнення реквізитів відповідача, відповідно до якої просить суд вважати правильним кодом ЄДРПОУ Комунального підприємства «Сумижилкомсервіс» Сумської міської ради 34328815.

Ухвалою суду від 04.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №920/133/25; постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами; сторонам встановлені строки для надання суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

17.02.2025 відповідачем надано до суду відзив (вх.№ 863/25) на позовну заяву разом з клопотанням (вх.№ 743) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Згідно відзиву (вх.№ 863/25) на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, зокрема серед іншого вказуючи, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по березень 2024 року складає 116 610,62 грн, а не 118 600,66 грн, що підтверджується даними бухгалтерського обліку відповідача. Крім цього, не відповідають даним бухгалтерського обліку відповідача й суми нарахувань за актами за грудень 2021 року, січень 2022, березень-квітень 2022, листопад-грудень 2023 року, січень-лютий 2024 року.

Відповідно до клопотання (вх.№ 743), враховуючи наявні розбіжності та взаємовиключні розрахункові твердження позивача стосовно позовних вимог, відповідач просить суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

21.03.2025 через систему «Електронний суд» позивачем надано до суду додаткові пояснення (вх.№1233) у справі, згідно з положеннями яких позивач вказує, що предметом позовних вимог у справі №920/133/25 є стягнення основної заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по березень 2024 року на загальну суму 118 600,66 грн. Натомість відповідачем надана суду оборотно-сальдова відомість за період з листопада 2021 року по лютий 2024 року, тобто без урахування суми нарахувань за березень 2024 року та перерахунків та оплат, проведених після 29.02.2024 року і до дати звернення до суду з позовом по даній справі. Позивач відзначає, що станом на 29.02.2024 року загальна сума заборгованості відповідача дійсно складала 116 610,62 грн. Разом з тим, в подальшому, у березні 2024 року відповідачу було надано послуги з постачання теплової енергії на суму 33 836,80 грн, що підтверджується актом приймання-передачі теплової енергії від 31.03.2024 року, підписаним сторонами. Згідно вказаного акту, у березні 2024 року позивачем також були проведені перерахунки вартості теплової енергії у зв`язку зі зміною вартості природного газу та зменшено суму заборгованості відповідача на суму 11 487,60 грн. Крім того, відповідачем після 29.02.2024 року було проведено дві часткові оплати заборгованості: на суму 10 500,00 грн згідно платіжної інструкції № 231 від 20.12.2024 року; на суму 9 859,16 грн згідно платіжної інструкції № 44 від 27.01.2025 року. З урахуванням викладених нарахувань, перерахунків та оплат, сума заборгованості відповідача за період з листопада 2021 року по березень 2024 року станом на дату звернення до суду складала: 116 610,62 грн (сума заборгованості станом на 29.02.2024) + 33 836,80 грн (сума нарахувань за березень 2024 року) 11 487,60 грн (сума перерахунків за березень 2024 року) 10 500,00 (сума часткової оплати 20.12.2024) 9 859,16 грн (сума часткової оплати 27.01.2025)= 118 600,66 грн. Враховуючи викладене, позивач не вбачає жодних розбіжностей між позовними вимогами та даними бухгалтерської звітності відповідача.

Окрім цього, позивач звертає увагу суду на те, що суми нарахувань зазначені в актах прийому-передачі послуг з постачання теплової енергії за грудень 2021 року, січень 2022, березень-квітень 2022, листопад-грудень 2023 року, січень-лютий 2024 року підтверджуються первинними бухгалтерськими документами, підписаними сторонами справи, та відображені у позовній заяві згідно чинного законодавства. Натомість наведені відповідачем у відзиві суми заборгованості за відповідні календарні місяці є вартістю наданих послуг з вирахуванням сум перерахунків вартості послуг з постачання теплової енергії з урахуванням зміни вартості природного газу, використаного для її виробництва. Так, на виконання вимог пункту 59 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ № 830 від 21.08.2019 року, у зв`язку зі зниженням фактичної ціни природного газу, порівняно з ціною, врахованою в тарифі на теплову енергію, позивачем у період з листопада 2021 року по березень 2024 року було проведено перерахунки та зменшено вартість послуг з постачання теплової енергії на загальну суму 242 854,87 грн, інформацію про що відображено у актах приймання-передачі теплової енергії у місяці проведенні перерахунку. Відповідна інформація була зазначена у позовній заяві, суми перерахунків були враховані при визначенні суми основної заборгованості по справі при проведенні розрахунку заборгованості та штрафних санкцій. Разом з тим, при поданні позовної заяви позивачем було проведено розрахунок заборгованості згідно пункту Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ № 830 від 21.08.2019 року, та зараховано суми перерахунків в погашення заборгованості відповідно до черговості її виникнення, а не в погашення заборгованості в місяці, коли було проведено перерахунки.

За приписами ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Щодо клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (вх № 743 від 17.02.2025) суд зазначає наступне.

За приписами ч. 3 ст. 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частиною 5 ст. 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Як справи, передбачені ч. 2 ст. 247 ГПК України, слід розуміти справи: 1) щодо яких немає підстав для визнання їх малозначними (справами незначної складності) відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 цього Кодексу, 2) які одночасно не належать до переліку справ, що підлягають розгляду виключно у загальному позовному провадженні відповідно до ч. 4 ст. 247 ГПК України. Зазначені справи за загальним правилом розглядаються у порядку загального позовного провадження, проте суд із врахуванням критеріїв, установлених ч. 3 ст. 247 цього Кодексу, може прийняти рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Таке рішення він приймає лише за наявності клопотання позивача та відповідно до положень ст. 249, 250 ГПК України

Згідно ч. 1, 2 ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому ч. 2 ст. 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

За приписами ч. 7 ст. 250 ГПК України, частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Положення ч. 1 ст. 247, ч. 1, 7 ст. 250 ГПК України слід розуміти так, що малозначна справа розглядається виключно за правилами спрощеного позовного провадження та не може бути розглянута за правилами загального позовного провадження навіть з урахуванням критеріїв, установлених ч. 3 ст. 247 цього Кодексу.

Предмет позову у справі № 920/133/25 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з чим, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 247 ГПК України, як малозначна.

Разом з цим, враховуючи подання сторонами письмових позицій у справі, зокрема, відзиву на позовна позовну заяву, додаткових пояснень у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до наступних висновків.

Рішеннями Виконавчого комітету Сумської міської ради № 627 від 20.10.2021 року та № 521 від 22.11.2022 року та розпорядженням Сумської міської військової адміністрації № 22-ВКВА від 05.12.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» (далі - ТОВ «КППВ», Виконавець, Позивач) визначено виробником та виконавцем послуг з постачання теплової енергії в межах території обслуговування, визначеної додатками до вказаних рішень, у тому числі, для будинку, розташованого за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А та м. Суми, пр-т. Перемоги (Курський), 37.

Відповідно до Договору користування майном на праві господарського відання № УМКВг-028 від 01 квітня 2016 року, Комунальне підприємство «Сумижилкомсервіс» Сумської міської ради (далі КП «Сумижилкомсервіс» СМР, Споживач, Відповідач) є користувачем нежитлових приміщень загальною площею 310,56 кв.м. у будинку за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А (а.с.39-41).

Згідно Договору користування № УМКВк-0954 від 01 червня 2016 року КП «Сумижилкомсервіс» СМР також є користувачем нежитлових приміщень загальною площею 324 кв.м. у будинку за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А (а.с.49-52).

Окрім цього, КП «Сумижилкомсервіс» СМР також є користувачем нежитлових приміщень загальною площею 41,7 кв.м. у будинку за адресою м. Суми, пр-т. Перемоги (Курський), 37, хоча за твердженням Позивача, документів на підтвердження права користування відповідним приміщенням ТОВ «КППВ» надано не було. Водночас, суд бере до уваги факт відсутність в матеріалах справи заперечень Відповідача щодо користування зазначеними вище нежитловими приміщеннями загальною площею 41,7 кв.м. у будинку за адресою м. Суми, пр-т. Перемоги (Курський), 37.

Матеріалами справи підтверджено, що 06.11.2021 року між ТОВ «КППВ» та КП «Сумижилкомсервіс» СМР було укладено Договір про надання послуги з постачання теплової енергії № ПР307/001 від 06.11.2021 року ( далі Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору Виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Згідно пункту 1.3. Договору, послуги надаються для потреб:

- вбудовано-прибудованого приміщення за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А площею 494,46 кв.м. (площа приміщень Відповідача згідно двох вищевказаних договорів за виключенням площ двох гаражів площею 26,4 кв.м. та 103,7 кв.м., що не опалюються);

- вбудовано-прибудованого приміщення за адресою м. Суми, пр-т. Перемоги (Курський), 37 площею 41,7 кв.м.

Крім того, в користуванні Відповідача з 2019 року відповідно до положень Договору оренди нерухомого комунального майна № ДЗРП-0219 від 24.01.2019 також перебувають нежитлові приміщення загальною площею 83 кв.м. у будинку за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А (а.с.51-52).

Листом № 01-11/268 від 11 жовтня 2022 року Відповідач повідомив Позивача про те, що згідно актів приймання-передачі основних засобів № 31/1/07/22 від 31.08.2022 року та № 32/1/07/22 від 31.08.2022 року нежитлові приміщення площею 77,79 кв.м. та 64,17 кв.м., розташовані за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А були передані Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради та просив не нараховувати Відповідачу плату за послуги з їх опалення (а.с.55-57).

Таким чином, з урахуванням викладеного, загальна опалювальна площа приміщень Відповідача у будинку за адресою м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А складала:

- у період з листопада 2021 року по квітень 2022 року 577,46 кв.м.;

- у період з листопада 2022 року по березень 2024 року 435,5 кв.м.

Відповідно до п. 3.1 Договору, обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 (далі - Методика розподілу).

Як зазначає Позивач, будівля за адресою: м. Суми, вул. Романа Атаманюка, буд. 49А, обладнана приладом комерційного обліку теплової енергії, що підтверджується, зокрема, актом комерційної готовності вузла обліку теплової енергії до експлуатації № 69м від 16.10.2020р. а.с.64), який повірений у відповідності до вимог законодавства, що підтверджується свідоцтвами про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки та гарантійним талоном.

Окрім цього, приладом комерційного обліку теплової енергії обладнана й будівля за адресою: м. Суми, пр-т. Перемоги (Курський), 37, що підтверджується актами комерційної готовності вузла обліку теплової енергії до експлуатації від 25.06.2019 та від 31.08.2023 (а.с. 64-65), який повірений у відповідності до вимог законодавства, що підтверджується свідоцтвами про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки та гарантійним свідоцтвом.

Інформація про показання вузлів комерційного обліку теплової енергії, використана у розрахунках, визначена з урахуванням відомостей показань приладів обліку у житловому будинку, а також звітів про коригування показників приладів обліку (згідно п. 4 розділу І Методики розподілу, копії додаються ).

Відповідно до статті 20 Закону України «Про теплопостачання», тариф на послуги постачання теплової енергії є регульованим.

Пункт 4.2 Договору встановлює, що вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Як вказує Позивач, у період листопад 2021 року квітень 2022 року тариф на послуги з постачання теплової енергії ТОВ «КППВ» був встановлений рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 06.11.2022р. № 636 «Про встановлення Товариству з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» тарифів на теплову енергію, її виробництво та постачання, тарифів на послуги з постачання теплової енергії» на рівні 7 689,34 грн за 1 Гкал (з ПДВ) для категорії «інші споживачі».

Водночас, у період листопад 2022 року березень 2024 року тариф на послуги з постачання теплової енергії ТОВ «КППВ» був встановлений рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради 27.10.2022 № 476 «Про застосування тарифів на теплову енергію, (її виробництво, транспортування, постачання) і послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано» на рівні 6 407,78 грн за 1 Гкал (без ПДВ) для категорії споживачів «інші споживачі» (пункт 1.1.3.1 вказаного рішення).

Як зауважує Позивач, на виконання умов Договору в період з листопада 2021 року по березень 2024 року Позивачем було надано Відповідачу послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 817 797,40 грн. На підтвердження зазначеного Позивачем надано до матеріалів справи копії актів прийому-передачі послуг з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по березень 2024 року (а.с.118-127) та довідки про розподіл теплової енергії за період з листопада 2021 року по березень 2024 року, копії яких додані до позову (а.с.94-110).

Відповідачем акти за листопад 2021 року - квітень 2022 року, листопад 2022 року - квітень 2023 року, жовтень 2023 року - березень 2024 року підписано без зауважень. Разом з тим, акт прийому-передачі послуг з постачання теплової енергії у перерахунок за період листопад 2021 квітень 2023 року від 31.07.2023 на суму 11 639,19 грн Відповідачем підписаний не був, водночас даний акт був направлений Позивачем на адресу КП «Сумижилкомсервіс» СМР разом з вимогою про сплату заборгованості № 1059 від 11.08.2023 року (а.с.135), жодних заперечень Відповідача щодо акту від 31.07.2023 матеріали справи не містять.

За твердженням Позивача, на виконання вимог пунктів 59-61 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019р. № 830, у зв`язку зі зниженням фактичної ціни природного газу, порівняно з ціною, врахованою в тарифі на теплову енергію, Позивачем у період з листопада 2021 року по березень 2024 року було проведено перерахунки та зменшено вартість послуг з постачання теплової енергії на загальну суму 242 854,87 грн, інформацію про що відображено у актах приймання-передачі теплової енергії у місяці проведенні перерахунку.

Відповідно до п. 4.4 Договору, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.

Споживач здійснює оплату за договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (пункт 4.6 Договору).

Так, у період з листопада 2021 року по грудень 2024 року Відповідачем було сплачено Позивачу грошові кошти в загальній сумі 456 341,87 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень на інформаційних повідомлень про зарахування грошових коштів (а.с.128-134).

Таким чином, вищевказаними платежами та перерахунками вартості послуг у зв`язку зі зміною ціни природного газу було повністю оплачено вартість послуг за листопад 2021 року листопад 2023 року та частково, на суму 30 523,67 грн за грудень 2023 року.

Водночас, в обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між Сторонами Договору не здійснив оплати за спожиті послуги з постачання теплової енергії за грудень 2023 року березень 2024 року, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед Позивачем в сумі 118600 грн 66 коп. Окрім цього, Позивачем нараховано Відповідачу 3548 грн 69 коп. пені, 9726 грн 64 коп. 3% річних та 46892 грн 36 коп. інфляційних нарахувань за неналежне виконання зобов`язань за Договором про надання послуги з постачання теплової енергії № ПР307/001 від 06.11.2021 року.

Вирішуючи спір у даній справи, суд керується наступним:

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» сфера теплопостачання - сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам.

Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулює Закон України Про житлово-комунальні послуги (далі - Закон).

Основними нормативно-правовими актами, що врегульовують правовідносини з надання послуг з постачання теплової енергії та розподілу їх обсягу між споживачами є Правила надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019р. № 830 (далі - Правила) та Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 (далі - Методика).

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ст. 2 Закону).

До комунальних послуг належать, в тому числі послуги постачання теплової енергії (ст. 5 Закону).

Відповідно до ст. 12 Закону, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно зі ст. 6 Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 Закону).

За приписами ст. 7 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Пунктом 1 Правил визначено, що опалюваною площею (об`ємом) приміщення є загальна площа (об`єм) приміщення без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Відповідно до пункту 1 Методики розподілу, опалюване приміщення - приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря.

Пункт 24 Правил передбачає, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/ приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.

Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, - за розрахунковим або середнім обсягом споживання) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі ведення обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в порядку, визначеному статтею 10 Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання.

Пунктом 37 Правил, визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, споживач житлово-комунальних послуг, зобов`язаний нести видатки на утримання такого майна, зокрема, оплачувати послуги з постачання теплової енергії для потреб належного йому приміщення, та нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати отриманих житлово-комунальних послуг та утримання належного йому майна.

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Розрахунок вартості наданих послуг виконаний Позивачем відповідно до Методики розподілу, з урахуванням опалювальної площі приміщення та діючого тарифу. Належних доказів на спростування розрахунків Позивача Відповідач не надав.

З урахуванням викладених обставин, оскільки Відповідач не розрахувався за послуги з постачання теплової енергії за період з грудня 2023 року по березень 2024 року, чим порушив права та охоронювані законом інтереси Позивача, суд визнає правомірними та обґрунтованими вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача 118600 грн 66 коп. заборгованості.

Стосовно вимоги про стягнення пені.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки .

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною першою статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина перша статті 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто в розумінні статей 173 та 230 ГК України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 50 грн, але не більше 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 3548 грн 69 коп. пені.

Розглянувши та перевіривши розрахунок пені, наведений Позивачем в обгрунтованому розрахунку суми заборгованості та штрафних санкцій, що стягуються (а.с.6-8), суд встановив, що даний розрахунок є обгрунтованим та арифметично вірним.

Разом з тим, частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Таким чином, розмір штрафних санкцій (неустойки) може бути зменшений за рішенням господарського суду. При цьому, статті 551 ЦК України, 233 ГК України та положення ГПК України не містять норм, які б ставили можливість суду використати право на зменшення заявлених до стягнення з боржника штрафних санкцій в залежність від наявності відповідного клопотання з цього приводу сторони у справі. Тобто суд може реалізувати своє право та прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Враховуючи викладене вище, суд приймає до уваги відсутність обгрунтованих доказів на підтвердження понесення Позивачем збитків внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх зобов`язань по Договору або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з діями Відповідача, складне фінансове становище Відповідача, суд вважає за доцільне зменшити розмір нарахованої пені на 50 % - до 1774 грн 34 коп. В іншому відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних збитків.

Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить суд стягнути з Відповідача 3% річних у розмірі 9726 грн 64 коп. та інфляційні втрати в розмірі 46892 грн 36 коп., розрахунок 3% річних та інфляційних втрат додано до позовної заяви (а.с.6-8).

Розглянувши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наведений Позивачем у позовній заяві, суд встановив, що позовні вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України.

Згідно з ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що Позивачем доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався, як на підставу позову в частині стягнення з Відповідача 118600 грн 66 коп. заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1774 грн 34 коп. пені, 9726 грн 64 коп. 3 % річних та 46892 грн 36 коп. інфляційних нарахувань. Водночас, в частині стягнення 1774 грн 35 коп. пені. суд відмовляє у зв`язку із зменшенням розміру пені на 50 %.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, враховуючи, що спір виник у зв`язку із неналежним виконанням Відповідачем умов договору про надання послуги з постачання теплової енергії, судовий збір в 2422 грн 40 коп. покладається на Відповідача.

Керуючись ст. 2, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» до Комунального підприємства «Сумижилкомсервіс» Сумської міської ради про стягнення 178 768 грн 36 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Сумижилкомсервіс» Сумської міської ради (вул. Романа Атаманюка, буд. 49, м. Суми, 40031, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» (вул. Ковпака, 6, м. Суми, 40020 ) 118600 (сто вісімнадцять тисяч шістсот) грн 66 коп. заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1774 (одну тисячу сімсот сімдесят чотири) грн 34 коп. пені, 9726 (дев`ять тисяч сімсот двадцять шість) грн 64 коп. 3 % річних, 46892 (сорок шість тисяч вісімсот дев`яносто дві) грн 36 коп. інфляційних нарахувань, а також 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 04.04.2025.

Суддя С.В. Заєць