ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. ОдесаСправа № 3/222/09
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання (за доручення головуючого судді): Романенко Д.С.;

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» Євтушенко Г.І.;

Від Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" не з`явився;

Від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса) не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД»

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 про відмову у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» на рішення головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) (повний текст ухвали складено 10.02.2025)

по справі №3/222/09

за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД»

про стягнення заборгованості в сумі 1 786 373,33 грн

особа, дії якої оскаржуються: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса),

(суддя першої інстанції: Смородінова О.Г., дата та місце прийняття ухвали: 04.02.2025, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв),

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 по справі №3/222/09 в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» (далі ТОВ «КАРС ЛТД») б/н від 12.01.2025 (вх. № 390/25 від 12.01.2025) на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса) (далі - ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) ) від 24.12.2024 по ВП №18647937 по справі №3/222/09 відмовлено.

В ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що іпотека, судове рішення та арешт органом ДВС майна виникли раніше за арешт слідчого і мають вищій пріоритет, що свідчить про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення державного виконавця.

Місцевий господарський суд вказав, що підстави для винесення у виконавчому провадженні №18647937 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця відсутні, з огляду на що дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» б/н від 12.01.2025 (вх. № 390/25 від 12.01.2025) на рішення головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) від 24.12.2024 по ВП № 18647937 по справі № 3/222/09.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ТОВ «КАРС ЛТД» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 року по справі № 3/222/09 скасувати.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» не погоджується з ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04 лютого 2024 року, вважає її незаконною, необґрунтованою та безпідставною, з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що Господарський суд Миколаївської області порушив ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, не врахував та не надав оцінку тому факту і наявним доказам у справі, що державним виконавцем не може бути звернуто стягнення на майно боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД», що знаходиться в іпотеці у ПАТ "ПУМБ", що він не має можливості виконати рішення суду у справі № 3/222/09 у зв`язку з арештом слідчого від 18.08.2010, оскільки це заборонено Законом та у боржника відсутні юридичні та фактичні підстави виконати це самостійно у зв`язку з арештом слідчого, а саме: це заборонено Законом (КПК України), накладено арешт у кримінальній справі № 08420033 (судова справа № 1-335/11) слідчим та у відповідності до ст. 59 КК України, ст.ст. 29, 114, 125-126, 324 КПК України 1960 року, п.9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, ст. 9, 16 КПК України (діючого на цей час) та у відповідності до висновків Верховного Суду, викладених у вищезгаданій постанові від 09.02.2024 справа № 902/1126/22, та у нижченаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009, які суд враховує при виборі і застосуванні норми права у спірних правовідносинах (ч. 4 ст. 236 ГПК України).

Заявник апеляційної скарги зазначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч.1 ст.16 КПК України).

Так, відповідач вказує, що апеляційному суду слід звернути увагу на той факт, що злочин по заволодінню грошима Банку «ПУМБ» було скоєно 07.08.2008 року саме під час складання та реєстрації іпотечного договору, накладанні заборони та реєстрацію в Єдиному державному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Бороздіной О.Г. Миколаївського міського нотаріального округу. Злочин розпочався 06.08.2008 року, а закінчився 07.08.2008 року, коли Банк «ПУМБ» завершив свою роботу в цей день, про що свідчать матеріали кримінальної справи № 08420033 та надані докази разом з клопотанням ТОВ «КАРС ЛТД» від 11 жовтня 2024 року (є в матеріалах справи). Тому слідчий, до з`ясування всіх обставин, наклав арешт на майно відповідача до винесення вироку в суді по цій справі. Наслідки триваючого виконавчого провадження є суспільно значущими, але не є небезпечними у порівнянні із суспільними інтересами, які захищаються шляхом накладення арешту в межах кримінального провадження.

Посилання Господарського суду Миколаївської області в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06.09.2024 року по справі № 909/893/17 - є помилковими.

Крім того, апелянт звертає увагу, що цивільний позов позивача в кримінальній справі ще не задоволено. Він може бути задоволений тільки при вирішенні цього питання в суді при постановлені вироку згідно п.п.7-8 ч.1 ст.324 КПК України (1960 року). Однак Господарський суд Миколаївської області втрутився в іншу юрисдикцію і своїм оскаржуваним рішенням від 04.02.2025 року фактично усунув перешкоду накладений арешт слідчим, для державного виконавця, для продажу майна відповідача на прилюдних торгах, тим самим вирішив питання з додатковим покаранням підсудного, з арештованим майном слідчим у кримінальній справі № 08420033 і цивільним позовом замість судді Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 по справі №3/222/09; призначено розгляд справи на 31.03.2025 року о 12-00 год.; витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №3/222/09.

10.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали по справі №3/222/09.

26.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №3/222/09 поза межами приміщення суду; розгляд справи №3/222/09 призначено на 31.03.2025 року о 12-00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

У судове засідання, яке проводилось в режимі відеоконференції, з`явився представник відповідача, який підтримав вимоги та доводи, викладені ним в апеляційній скарзі. Інші представники учасники у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Позивач та державний виконавець правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників учасників, які не з`явились у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, у провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 3/222/09 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 05-374/08 від 24.07.2008 в загальному розмірі 1 786 248,63 гривні, в тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 1 261 000,00 гривень; заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховану станом на 24.09.2009 в розмірі 273 049,69 гривень; заборгованість за пенею за порушення строків повернення основної суми кредиту та сплати відсотків за користування ним, нараховану станом на 24.09.2009 в розмірі 252 198,94 гривні, шляхом звернення стягнення на майно товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД», що знаходиться в іпотеці у ПАТ «ПУМБ» за Договором іпотеки від 07.08.2008, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2448, а саме: нежитлові приміщення піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2, та продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2009 позов було задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» 1 261 000,00 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 273 049,69 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 252 198,94 грн - заборгованість за пенею за порушення строків повернення основної суми кредиту та сплати відсотків за користування ним, шляхом звернення стягнення на майно товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД», що знаходиться в іпотеці у ПАТ «ПУМБ» за Договором іпотеки від 07.08.2008, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2448, а саме: нежитлові приміщення піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2, та продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» - 17862,49 грн держмита та 236, 00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.02.2010 у справі № 3/222/09 рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2009 по справі № 3/222/09 було залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2009 у справі № 3/222/09 набрало законної сили 02.02.2010.

15.03.2010 на виконання вказаного рішення стягувачу було видано відповідний наказ.

13.01.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» надійшла скарга б/н від 12.01.2025 (вх. № 390/25 від 12.01.2025) на рішення головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) від 24.12.2024 р. по ВП № 18647937 по справі № 3/222/09, в якій заявник просить суд:

1. Визнати рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Брушковської О.В. від 24.12.2024 року - незаконним.

2. Рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Брушковської О.В. від 24.12.2024 року - скасувати.

3. Зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Брушковську О.В. повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 по справі №3/222/09 в задоволенні скарги ТОВ «КАРС ЛТД» б/н від 12.01.2025 (вх. № 390/25 від 12.01.2025) на рішення головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) від 24.12.2024 по ВП № 18647937 по справі № 3/222/09 відмовлено.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема таких засад, як верховенство права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішенням тощо.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно зі статтею 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Положеннями статті 341 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Аналогічні положення містить стаття 74 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону).

Положеннями ст. 343 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій приватних виконавців.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець, зокрема, здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося раніше, 07.08.2008 між Акціонерним товариством «ПУМБ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» укладено Іпотечний Договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2448, відповідно до якого у іпотеку передано нежитлові приміщення піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2. Одночасно, 07.08.2008 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. були внесені відповідні дані до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна.

У подальшому, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2009 у справі №3/222/09 було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» 1 261 000,00 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 273 049,69 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 252 198,94 грн - заборгованість за пенею за порушення строків повернення основної суми кредиту та сплати відсотків за користування ним, шляхом звернення стягнення на майно товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД», що знаходиться в іпотеці у ПАТ «ПУМБ» за договором іпотеки від 07.08.2008р., посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за №2448, а саме: нежитлові приміщення піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2, та продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

15.03.2010 на виконання вказаного рішення стягувачу видано відповідний наказ.

Вказаний наказ Господарського суду Миколаївської області від 15.03.2010 у справі №3/222/09 було пред`явлено стягувачем до виконання до органів державної виконавчої служби.

14.04.2010 Інгульським відділом державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області відкрито виконавче провадження з виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2009 по справі №3/222/09 та присвоєно йому № 18647937.

08.06.2010 державним виконавцем Інгульського відділу ДВС проведено опис та арешт майна, а саме нежитлових приміщень піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2.

Матеріали справи свідчать також про те, що 19.08.2010 в межах матеріалів кримінальної справи №08420033 слідчим по BBC відділу УБОЗ УМВС в Миколаївській області Коновальчуком С.С. ухвалено постанову про накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Миколаїв, проспект Миру, 22/2. З мотивувальної частини постанови вбачається, що вказаний арешт накладено з метою забезпечення цивільного позову, а також забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна.

19.09.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Брушковською О.В. було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.10.2024, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2024, у справі № 3/222/09 було визнано незаконним рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Брушковської О. В. про повернення виконавчого документу стягувачу; скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Брушковської О.В. про повернення виконавчого документу стягувачу від 19.09.2024 по виконавчому провадженню № 18647937; зобов`язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Брушковську О.В. вжити заходи з виконання наказу Господарського суду Миколаївської області про звернення стягнення на майно товариства з обмеженого відповідальністю «КАРС ЛТД», що знаходиться в іпотеці у AT «ПУМБ» за договором іпотеки від 07.08.2008, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2448, а саме: нежитлові приміщення піцерії під літ. А-5, загального площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2, та продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

У подальшому, за результатами розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» по виконавчому провадженню № 18647937 від 25.11.2024 за вих. № 25/11/21-1, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Брушковською О.В. було надано боржнику у виконавчому провадженні відповідь № 120 від 24.12.2024, за змістом якої повідомлено, що підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.

Так, апелянт зазначає про накладений у кримінальній справі № 08420033 (судова справа 1/335/11) арешт на майно слідчим по BBC відділу УБОЗ УМВС в Миколаївській області Коновальчуком С.С. згідно ст.ст. 114, 125, 126 Кримінально-Процесуального Кодексу України 1960 року, наголошуючи, що і постанова, і протокол слідчого про арешт майна від 19.08.2010 чинні і продовжують свою дію до цього часу. І це є підставою для повернення стягувачу виконавчого документа на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки арешт майна у кримінальному провадженні має пріоритетне значення.

З такими доводами колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частинами 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог Інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Місцевим господарським судом правомірно взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.09.2024 у справі №909/893/17, відповідно до якої ухвала слідчого судді у кримінальній справі не є підставою для невиконання рішення суду про звернення стягнення на іпотечне та заставне майно, обтяження на яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав раніше ухвали про накладення арешту у кримінальному провадженні.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову. Іпотека або арешт нерухомого майна, що накладається виконавцем у межах виконавчого провадження, мають ту ж саму мету. Тому іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. У цьому разі заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна, а покупець такого майна набуває право власності на нього вільним від зазначених обтяжень. Якщо ж майно не буде реалізоване, а іпотека буде припинена або буде знятий арешт, накладений виконавцем (зокрема, у випадку повного виконання боржником свого обов`язку), то заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, і надалі виконуватимуть функцію забезпечення позову.

Судом першої інстанції також цілком обґрунтовано враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 23.10.2019 у справі №922/3537/17 та від 25.05.2021 у справі №923/971/19 про те, що продаж майна боржника з публічних торгів у виконавчому провадженні за наявності чинного його обтяження арештом у кримінальній справі може бути підставою недійсності правочину з відчуження такого майна чи визнання незаконними дій державного виконавця у виконавчому провадженні, якщо таке обтяження має вищий пріоритет, порівняно з пріоритетом іпотеки та арешту нерухомого майна, що накладений виконавцем у межах виконавчого провадження. У протилежному випадку судовий арешт майна може бути несправедливо використаний на шкоду іпотекодержателю та на користь іншого кредитора, чиї вимоги виникли пізніше.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду звертає увагу, що державна реєстрація обтяження нерухомого майна нежитлових приміщень піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2, була здійснена в день укладання договору іпотеки 07.08.2008.

Рішенням суду від 08.12.2009 у справі № 3/222/09 було стягнуто з боржника на користь стягувача грошові кошти, шляхом звернення стягнення на майно товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД», що знаходиться в іпотеці у ПАТ «ПУМБ» за договором іпотеки від 07.08.2008р., посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2448, а саме: нежитлові приміщення піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2, та продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

14.04.2010 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення (ВП № 18647937).

В подальшому 08.06.2010 державним виконавцем проведено опис та арешт майна, а саме нежитлових приміщень піцерії під літ. А-5, загальною площею 175,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру, буд. 22/2.

Накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Миколаїв, проспект Миру, 22/2, слідчим по BBC відділу УБОЗ УМВС в Миколаївській області в межах кримінальної справи № 08420033 відбулося 19.08.2010.

З огляду на зазначене, іпотека, судове рішення та арешт органом ДВС майна виникли раніше за арешт слідчого і мають вищій пріоритет, що свідчить про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення державного виконавця.

Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін. Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

Також у рішенні "Горнсбі проти Греції" (§ 40) ЄСПЛ наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільноправових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

У справі "Глоба проти України" (заява N 15729/07, § § 26, 27) ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності. Суд також повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. також рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України», заява N 71186/01, § 84). Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Схожі правові висновки КГС ВС виклав у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі №916/4106/14 та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі №924/315/17.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України та практики Європейського суду з прав людини, рішення суду у справі № 3/222/09, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду, що в даному випадку підстави для винесення у виконавчому провадженні №18647937 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця відсутні, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» б/н від 12.01.2025 (вх. № 390/25 від 12.01.2025) на рішення головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) від 24.12.2024 по ВП № 18647937 по справі № 3/222/09.

Таким чином, враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі «Серявін та інші проти України», пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення скарги боржника на дії державного виконавця.

Оскаржувана ухвала господарського суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та нормам процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись, ст. ст. 269, 275, 276, 282-284, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРС ЛТД» на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 по справі №3/222/09 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 по справі №3/222/09 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.04.2025 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош