ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/1335/23

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024, суддя суду першої інстанції Олейняш Е.М., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 18.12.2024

по справі №915/1335/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КВП «КВАДРО ПЛЮС»,

до відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ»,

про стягнення 142 986,51 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

До Господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю КВП «КВАДРО ПЛЮС» з позовною заявою до відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ», в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 142 986,51 грн, яка складається з: 86 292,00 грн сума основного боргу; 6 945,39 грн інфляційні втрати; 2 347,62 грн 3 % річних; 38 772,30 грн пеня; 8 629,90 грн штраф.

Звертаючись з позовом, позивач вказав, що ним на виконання умов договору було поставлено товар на загальну суму 86 292, 00 грн., який був прийнятий покупцем, проте відповідачем в порушення умов договору не було здійснено розрахунки за поставлений товар, що і стало підставою для звернення до суду про стягнення основної заборгованості.

Крім того, за порушення виконання грошового зобов`язання позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних та інфляційні втрати, а також пеню та штраф відповідно до умов договору.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю КВП «КВАДРО ПЛЮС»: 86 292,00 грн основного боргу, 8 629,20 грн штрафу, 38 654,09 грн пені, 2 347,62 грн 3 % річних, 6 945,39 грн інфляційних втрат, 2 681,85 грн витрат по сплаті судового збору; в решті позову відмовлено.

Враховуючи відсутність доказів оплати за поставлений товар, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення позовної вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 86 292,00 грн.

З огляду на прострочення виконання зобов`язання по оплаті поставленого товару, суд першої інстанції вказав, що обґрунтованими є позовні вимоги в частині стягнення 8 629,20 грн штрафу, 38 654,09 грн пені, 2 347,62 грн 3 % річних, 6 945,39 грн інфляційних втрат.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23. Апелянт просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, а висновки суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог - помилковим та такими, що не відповідають обставинам справи з наступних підстав.

Відповідач зазначив, що Договір поставки №4В-КВП/2022 від 22.02.2022 не підписувався повноважним представником ПСП «КОЗИРСЬКЕ». Підпис вчинений в наданому ТОВ КВП «КВАДРО ПЛЮС» договорі не належить директору ПСП «КОЗИРСЬКЕ», взагалі невідомо кому належить здійснений підпис.

Апелянт також вказав, що видаткова накладна № 50 від 23.05.2022, специфікація № 1 від 23.05.2022, акт звірки взаєморозрахунків, що підписані нібито Чебаном О.О., не підписувалися повноважним представником ПСП «КОЗИРСЬКЕ», у зв`язку з чим у відповідача відсутні оригінали.

Крім того, апелянт зазначив, що він посилався на дані обставини у відзиві на позовну заяву та ним також направлялося клопотання про витребування доказів, яке з невідомих причин не було доставлено до суду.

На переконання апелянта з метою повного та всебічного дослідження обставин справи суд першої інстанції, в даній ситуації, мав право самостійно витребувати у ТОВ КВП «КВАДРО ПЛЮС» оригінал Договору поставки №4В-КВП/2022 від 22.02.2022, видаткову накладну № 50 від 23.05.2022, специфікацію № 1 від 23.05.2022, акт звірки взаєморозрахунків за період січень-листопад 2022.

Апелянт також зазначив, що Матеріали справи не містять та в оскаржуваному рішенні не встановлено факту надання податкової накладної відповідачеві.

Відповідач вказав, що за відсутності виставлених позивачем рахунків на оплату у нього не виникло обов`язку по оплаті поставленого товару.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 18 грудня 2024 року у справі № 915/1335/23 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «КВП «КВАДРО ПЛЮС» надійшов відзив на апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23. Апелянт просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог.

Позивач зазначив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань колишнім керівником ПСП «КОЗИРСЬКЕ» був ОСОБА_1 . Таким чином, лише колишній керівник ПСП «КОЗИРСЬКЕ» ОСОБА_1 міг би підтвердити чи спростувати належність його підпису на документах. Однак, Відповідачем не подано жодних пояснень від вказаної особи. Крім того, встановлення або спростування факту належності підпису певній особі (в спірному випадку колишньому керівнику підприємства) потребує не лише твердження вказаної особи, а й наявності спеціальних знань, тобто призначення судової почеркознавчої експертизи. Проте, як встановлено судом першої інстанції, Відповідачем такого клопотання не було подано.

Крім того, позивач вказав, що договір, специфікація, видаткова накладна, акт звірки взаєморозрахунків скріплено печаткою ПСП «КОЗИРСЬКЕ», проте відповідач ПСП «КОЗИРСЬКЕ» не надав доказів на підтвердження втрати, викрадення печатки, або того, що печатка іншим незаконним шляхом вибула з володіння Відповідача.

Позивач зазначив, що положення Податкового кодексу передбачають лише обов`язок платника податку на додану вартість скласти та зареєструвати податкову накладну, і не встановлює обов`язку її надання контрагенту. За вказаних обставин, Позивач не зобов`язаний надавати Апелянту податкову накладну, тому вказані доводи є необґрунтованими.

Позивач вказав, що посилання відповідача на п. 5.1 Договору, що передбачає оплату на підставі виставленого постачальником рахунку, є помилковим, оскільки обов`язок оплатити товар виник у відповідача після фактичної поставки товару.

Керуючись викладеним вище, позивач просить апеляційну скаргу ПСП «КОЗИРСЬКЕ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 у справі №915/1335/23 залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №915/1335/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №915/1335/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/1335/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/1335/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 - залишено без руху; встановлено Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі 3 220,80 грн протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої були додані докази сплати судового збору у розмірі 3 220,80 грн. Таким чином недоліки апеляційної скарги були усунуті.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23; розгляд апеляційної скарги Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 14.03.2025.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 17.02.2025, якою відкрито апеляційне провадження у справі №915/1335/24, була отримана в електронному кабінеті позивачем 26.02.2025, відповідачем 19.02.2025, що підтверджується довідками секретаря судового засідання.

Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом

22.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КВП «КВАДРО ПЛЮС» в особі директора Балинця Володимира Васильовича, який діє на підставі Статуту (далі постачальник) та Приватним сільськогосподарським підприємством «КОЗИРСЬКЕ» в особі директора Чебана Олександра Олександровича, який діє на підставі Статуту (далі покупець) укладено договір поставки № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022.

Відповідно до п. 1.1 договору згідно з цим Договором Постачальник зобов`язується продати та поставити (передати) у власність Покупця у строки, передбачені цим Договором, Товар вказаний у Специфікації (далі - Товар), що є невід`ємною частиною цього Договору, а Покупець зобов`язується приймати зазначений Товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим Договором порядку.

Відповідно до п. 1.3 договору асортимент, номенклатура, кількість, ціна та характеристики товару, строки та умови поставки і оплати товару визначаються сторонами на підставі замовлення покупця та виходячи з наявності товару на складі постачальника й вказуються у відповідній специфікації та видаткових накладних. Кожна специфікація підписується сторонами, додається до договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 1.4. договору одночасно з товаром постачальник повинен передати покупцеві за його вимогою копії документів, що підтверджують якість товару.

Відповідно до п. 3.1.1, п. 3.1.2 договору Постачальник зобов`язаний, зокрема:

- поставити та передавати у власність Покупця відповідну партію Товару, щодо якої Сторонами узгоджена і підписана відповідна Специфікація.

- одночасно з передачею Товару передати Покупцеві на його вимогу документи, що зазначені в п. 1.4. цього Договору.

Відповідно до п. 3.2.1, п. 3.2.2 договору Покупець зобов`язаний, зокрема:

- оплатити Товар в строки та на умовах, передбачених договором та специфікаціями (додатковими угодами, видатковими накладними) до нього шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника;

- приймати Товар від Постачальника в порядку, передбаченому цим Договором за якістю, кількістю, комплектністю в порядку та терміни, встановлені цим Договором та чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.2.4 договору датою продажу Товару вважається дата підписання або видаткової накладної (акту прийому-передачі Товару), або відмітки в товаросупровідних документах Перевізника у відповідності з умовами поставки.

Відповідно до п. 3.2.5 договору Покупець зобов`язаний належним чином виконувати інші умови цього Договору.

Відповідно до п. 4.1 договору загальна сума кожної окремої поставки вказана в Специфікації та у видатковій накладній (та/або додаткових угодах), що є невід`ємними його частинами.

Відповідно до п. 4.2 договору остаточна ціна Договору визначається виходячи із загальної вартості замовленого і поставленого Товару, згідно підписаних Сторонами Специфікацій та видаткових накладних на Товар в період дії цього Договору.

Відповідно до п. 5.1 договору оплата Товару Покупцем здійснюється у безготівковій формі, за ціною та у строки, вказані в Специфікації, видаткових накладних шляхом перерахування вартості товару на поточний банківський рахунок Постачальника в терміни, зазначені в Специфікаціях до цього договору, на підставі виставленого Постачальником рахунку.

Відповідно до п. 6.2 договору приймання-передача Товару здійснюється уповноваженими представниками Сторін та (або) Сторони і оформлюється шляхом підписання відповідних видаткових накладних на Товар (або акту прийому-передачі). Датою поставки товару вважається дата, вказана у видаткових накладних (актах прийому передачі) на відпуск товару.

Відповідно до п. 8.1 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов`язань є невиконання або неналежне виконання, тобто виконання умов, визначених змістом зобов`язань цим Договором та/або законодавством.

Відповідно до п. 8.3 договору у разі прострочення строків оплати Товару відповідно до п. 5.1. Покупець сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 10 % від вартості несвоєчасно оплаченої партії Товару. У випадку несвоєчасної оплати Товару згідно умов Договору (Додаткової угоди та/або Специфікації) більше ніж на 10 (десять) днів Покупець сплачує на користь Постачальника пеню, яка обчислюється з 11 (одинадцятого) дня прострочення оплати відповідної партії Товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 8.6 договору сплата штрафних санкцій не звільняє Сторони від виконання зобов`язань, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 8.7 договору строк нарахування штрафних санкцій (штрафу та пені) за цим Договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язань за цим Договором нараховуються до моменту належного виконання відповідного зобов`язання. До вимог про стягнення штрафних санкцій за цим Договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 12.1 договору цей договір вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 30 грудня 2022 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами зобов`язань за цим Договором.

Невід`ємною частиною договору є Додаток до договору поставки № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022 «Специфікація № 1» від 23.05.2022.

Відповідно до п. 1 Специфікації Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити наступний Товар, а саме Тітон Бор Актив, в.р., органо-мінеральне добриво, фасування 5 л, у кількості 510 л, загальною вартістю 86 292, 00 грн.

Відповідно до п. 5. Специфікації адреса місця поставки товару: Україна, м. Миколаїв, ТОВ «Нова Пошта», відділення № 2.

Відповідно до п. 6 специфікації умови поставки: поставка Товару здійснюються на умовах склад Постачальника та місце призначене для поставки відповідної партії Товару, визначене Покупцем Товару та вказане в цій Специфікації - доставка перевізником ТОВ «Нова Пошта».

Відповідно до п. 7 Специфікації строк поставки Товару: з моменту підписання Специфікації на протязі 90 діб.

Відповідно до п. 8 Специфікації умови оплати: передоплата 100 % загальної вартості Товару, яка вказана в п. 1 даної Специфікації на підставі рахунку. Відтермінування платежу до 15.09.2022 року.

Відповідно до 9 Специфікації в усьому іншому, що не передбачено цією Специфікацією, Сторони керуються положеннями Договору.

Договір з додатком підписано та скріплено печатками сторін.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 86 292,00 грн, в т.ч. ПДВ 14 382,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 50 від 23.05.2022, яка підписана сторонами (керівниками сторін) та скріплена печатками сторін без зауважень.

Підставою поставки товару у видатковій накладній зазначено договір № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022.

На підтвердження факту поставки товару та виконання умов п. 5 Специфікації позивачем подано суду експрес-накладну № 9478 від 23.05.2022 оператора поштового зв`язку "Нова Пошта", згідно якої отримувачем вказано ПСП «КОЗИРСЬКЕ» Згурський Є.Є.

Крім того, на виконання вимог податкового законодавства позивачем складено та зареєстровано в ЄРПН податкову накладну від 23.05.2022 № 18 на суму 86 292,00 грн, в т.ч. ПДВ 14 382,00 грн, відповідно до якої постачальником (продавцем) є ТОВ «КВП «КВАДРО ПЛЮС», отримувачем (покупцем) зазначено ПСП «КОЗИРСЬКЕ».

Факт реєстрації податкової накладної в ЄРПН підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних від 17.06.2022.

23.05.2022 позивачем сформовано рахунок на оплату № 50 від 23.05.2022 на суму 86 292,00 грн., відповідно до якого покупцем зазначено ПСП «КОЗИРСЬКЕ», рахунок оформлено на підставі договору № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022.

Відповідно до Акту звірки взаємних розрахунків за період січень 2022 листопад 2022, який складено та підписано ТОВ «КВП «КВАДРО ПЛЮС» і ПСП «КОЗИРСЬКЕ», за договором № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022 станом на 30.11.2022 заборгованість ПСП «КОЗИРСЬКЕ» перед ТОВ «КВП «КВАДРО ПЛЮС» становить 86 292, 00 грн.

Акт звірки зі сторони ТОВ «КВП «КВАДРО ПЛЮС» підписано директором Балинцем В. та зі сторони ПСП «КОЗИРСЬКЕ» директором Чебаном О.О., а також скріплено печатками юридичних осіб.

Суду не подано доказів оплати відповідачем заборгованості за договором № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022 у розмірі 86 292,00 грн.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як встановлено судом вище, 22.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю КВП КВАДРО ПЛЮС в особі директора Балинця Володимира Васильовича, який діє на підставі Статуту (далі постачальник) та Приватним сільськогосподарським підприємством КОЗИРСЬКЕ в особі директора Чебана Олександра Олександровича, який діє на підставі Статуту (далі покупець) укладено договір поставки № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022, на виконання умов п. 3.1.1, п. 6.2 якого та умов п. 1, 5, 6, 7 Специфікації позивач (постачальник) поставив відповідачу (покупцю) товар на загальну суму 86 292, 00 грн., в т.ч. ПДВ 14 382, 00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 50 від 23.05.2022, яка підписана сторонами (керівниками юридичних осіб) та скріплена печатками сторін без зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткова накладна № 50 від 23.05.2022 містить всі передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» реквізити, а саме: назву та дату складання документа, назви сторін господарської операції із зазначенням кодів ЄДРПОУ, місцезнаходження, банківських реквізитів, зміст та обсяг господарської операції (найменування, кількість, ціна товару, підстава поставки товару), прізвища та ініціали осіб, відповідальних за здійснення господарської операції (керівників юридичних осіб), підписи осіб та печатки сторін.

На підтвердження факту поставки товару та виконання умов п. 5 Специфікації позивачем в матеріалах справи міститься експрес-накладна № 9478 від 23.05.2022 оператора поштового зв`язку "Нова Пошта".

Крім того, на підтвердження факту реальності господарської операції та на виконання вимог податкового законодавства позивачем подано складену та зареєстровану в ЄРПН податкову накладну від 23.05.2022 № 18 на суму 86 292,00 грн, що в свою чергу надає покупцю право на включення суми податку до податкового кредиту.

Апелянт у скарзі та у відзиві на позовну заяву, який підписано діючим керівником ПСП «КОЗИРСЬКЕ» Завірюхою М.П., зазначає, що договір, видаткова накладна, специфікація до договору, а також акт звірки взаєморозрахунків не підписувались відповідачем, невідомо якою особою підписано вищевказані документи.

Відповідно до витягу з ЄДРЮОФОПГФ колишнім керівником ПСП «КОЗИРСЬКЕ» був Чебан Олександр Олександрович, зокрема від був директором станом на момент укладення договору поставки та підписання видаткової накладної №50.

Таким чином, колишній керівник ПСП «КОЗИРСЬКЕ» Чебан О. О. міг би підтвердити чи спростувати належність його підпису на документах. Проте, суду не подано жодних пояснень від вказаної особи.

Крім того, встановлення або спростування факту належності підпису певній особі (в спірному випадку колишньому керівнику підприємства ОСОБА_1 ) потребує не лише твердження вказаної особи, а й наявність спеціальних знань, тобто призначення судової почеркознавчої експертизи, однак відповідачем такого клопотання суду не подано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також враховує, що договір, специфікація, видаткова накладна, акт звірки взаєморозрахунків скріплено печаткою ПСП «КОЗИРСЬКЕ».

Відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними (постанова ВС від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17).

Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин (правова позиція викладена в постанові ВС від 23.07.2019 року по справі № 918/780/18).

В той же час, відповідач ПСП «КОЗИРСЬКЕ» не надав доказів на підтвердження втрати, викрадення печатки, або того, що печатка іншим незаконним шляхом вибула з володіння відповідача.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що суд першої інстанції мав з власної ініціативи витребувати у ТОВ КВП «КВАДРО ПЛЮС» оригінал Договору поставки №4В-КВП/2022 від 22.02.2022, видаткову накладну № 50 від 23.05.2022, специфікацію № 1 від 23.05.2022, акт звірки взаєморозрахунків за період січень-листопад 2022, адже у даному випадку позивач надав належним чином завірені копії цих доказів, тому у суду відсутні сумніви щодо справжності таких доказів.

Не містять матеріали справи також і жодних доказів на підтвердження факту спростування реальності господарської операції з поставки товару, реєстрації податкової накладної в ЄРПН, включення покупцем суми податку до складу податкового кредиту.

Крім того, відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачає, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Таким чином, вказана норма передбачає лише обов`язок платника податку на додану вартість скласти та зареєструвати податкову накладну, і не встановлює обов`язку її надання контрагенту (в даному випадку Відповідачу).

За вказаних обставин, Позивач не зобов`язаний надавати Апелянту податкову накладну, тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, а також передбачений ст. 79 ГПК України принцип вірогідності доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про встановлення та доведення обставин наявності між сторонами договірних правовідносин на підставі договору поставки № 4П-КВП/2022 від 22.02.2022, а також факту поставки товару, на виконання умов договору з урахуванням специфікації.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 8 Специфікації умови оплати: передоплата 100 % загальної вартості Товару, яка вказана в п. 1 даної Специфікації на підставі рахунку. Відтермінування платежу до 15.09.2022 року.

Отже, в силу умов договору та умов п. 8 Специфікації, а також ст. 530, 692 ЦК України у відповідача (покупця) виник обов`язок з оплати за поставлений товар в строк до 15.09.2022 (включно). З 16.09.2022 відповідач (боржник) є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання (ст. 610, 612 ЦК України).

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що за відсутності виставлених позивачем рахунків на оплату у нього не виникло обов`язку по оплаті поставленого товару, з огляду на наступне.

У постанові від 29.04.2020 у справі №915/641/19 Верховний Суд дійшов висновків, що:

«Хоча в договорі й зазначено, що оплата здійснюється "на підставі рахунку", однак за змістом статті 692 ЦК України та пункту 3.1 договору така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується "з дня отримання товару", а не рахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 і Суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної позиції у цій справі.».

Таким чином, у відповідності до вказаних висновків Верховного Суду, відповідач, отримавши товар у відповідності до умов договору, був зобов`язаний оплатити його вартість. Навіть якщо позивачем не був виставлений рахунок на оплату товару, позаяк такий рахунок не є первинним документом та носить інформаційний характер.

З огляду на викладене вище, враховуючи відсутність доказів оплати за поставлений товар, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовної вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 86 292,00 грн (оплата за поставлений товар).

Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами п. 8.3 договору передбачено, що за прострочення строків оплати за товар покупець сплачує штраф у розмірі 10 % від вартості несвоєчасно оплаченої партії Товару, а у випадку несвоєчасної оплати товару згідно умов договору більше ніж на 10 (десять) днів покупець сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюється з 11 (одинадцятого) дня прострочення оплати відповідної партії товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов`язань.

При цьому, умовами п. 8.6 договору сторони погодили, що строк нарахування штрафних санкцій (штрафу та пені) за цим договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 ГК України, а штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язань за цим договором нараховуються до моменту належного виконання відповідного зобов`язання.

Позивачем за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати за товар нараховано відповідачу 10 % штрафу, який заявлено до стягнення в розмірі 8 629,90 грн, а також пеню в розмірі 38 772,30 грн за період з 25.09.2022 по 21.08.2023.

Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 27.09.2022 у справі № 918/1195/21, від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15, від 08.10.2018 у справі № 927/490/18).

Відповідно до п. 8 Специфікації умови оплати: передоплата 100 % загальної вартості Товару, яка вказана в п. 1 даної Специфікації на підставі рахунку. Відтермінування платежу до 15.09.2022.

Отже, граничним строком оплати за товар є 15.09.2022 (включно), а з 16.09.2022 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. Відповідно нарахування пені можливе з 26.09.2022 (одинадцятий день прострочення відповідно до п. 8.3 договору) по 21.08.2023.

Таким чином, пеня мала бути нарахована за період з 26.09.2022 по 21.08.2023. Перевіривши розрахунок пені, наведений судом першої інстанції за період з 26.09.2022 по 21.08.2023, колегія суддів встановила, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, сума пені за даний період становить 38 654,09 грн.

Крім того, суд першої інстанції вірно встановив, що сума штрафу становить 8 629,20 грн, а не 8 629,90 грн, як було заявлено у позовній заяві.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення штрафу та пені, а саме в частині стягнення пені в сумі 38 654, 09 грн. та штрафу в сумі 8 629, 20 грн.

В решті штрафу та пені судом першої інстанції вірно відмовлено, у зв`язку з безпідставністю.

Щодо вимог про стягнення інфляційних витрат та 3 відсотків річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанова ВП ВС від 07.02.2024 № 910/3831/22).

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У даному випадку, позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 3 % річних у сумі 2 347,62 грн за період з 25.09.2022 по 21.08.2023 (включно), а також 6 945,39 грн - інфляційних втрат за період жовтень 2022 - липень 2023.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат є арифметично правильним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства (ст. 625 ЦК України), фактичним обставинам та матеріалам справи. Період нарахування позивачем визначено правильно.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних у сумі 2 347, 62 грн та інфляційних втрат у сумі 6 945,39 грн підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «КОЗИРСЬКЕ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 по справі №915/1335/23 - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.

Повний текст постанови складено та підписано 07.04.2025.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран