ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. Справа№ 910/6720/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 (повний текст складено і підписано 13.01.2025)

у справі № 910/6720/24 (суддя - О.В.Нечай)

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

до Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра»

про стягнення 17 793,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 11 293,21 грн. за поставлену позивачем у січні 2022 року як постачальником «останньої надії» на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» № 36, але неоплачену електричну енергію, а також нарахованих за невиконання обов`язку по оплаті такої енергії 15% річних в сумі 3 627,51 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 872,78 грн.

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- спірний договір діяв до 31.12.2021, що свідчить про те, що станом на 01.01.2022, між позивачем та відповідачем були відсутні договірні зобов`язання. В свою чергу всю поставлену у період дії такого договору позивачем відповідачу електричну енергію останнім було оплачено, що позивачем не заперечується;

- з 04.01.2022 позивачем укладено договір про постачання електричної енергії з іншим постачальником (договір № 1 від 04.01.2022 з ТОВ «Промгаз сіті»), і плата за поставлену електроенергію за січень 2022 року відбувалась вже новому постачальнику відповідно до нового договору;

- позивач, не зважаючи на закінчення дії договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» № 36, вимагає сплату за січень 2022 за обсяги електроенергії у розмірі 2026 кВт*год, проте не зазначає конкретно, звідки виникли саме ці обсяги електроенергії та відповідно до яких показників лічильників, оскільки за січень 2022 відповідно до інформації з лічильників, відповідач спожив 122 933 кВт*год і сплатив їх новому постачальнику відповідно до умов нового договору.

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що;

- згідно зі звітом ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» (оператор системи розподілу/передачі) за січень 2022 року постачання електроенергії відповідачу постачальником «останньої надії» здійснювалось за такими ЕІС-кодами: НОМЕР_3, НОМЕР_4;

- водночас з наданих відповідачем документів слідує, що за такими ЕІС-кодами електроенергія відповідачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Промгаз сіті» не постачалась, що свідчить про те, що відповідач посилається на докази, які не стосуються предмета спору та не підтверджують факт здійснення постачання електроенергії іншим постачальником.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24 в позові відмовлено, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3 028,00 грн. покладено на позивача.

При розгляді спору сторін по суті, суд першої інстанції:

- встановивши, що матеріалами справи, а саме звітом оператора системи розподілу, підтверджено споживання відповідачем електричної енергії, що була поставлена позивачем як постачальником «останньої надії» у січні 2022 року за точками комерційного обліку з ЕІС-кодами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в обсязі 2 016,00 кВт*год та 10,00 кВ*год відповідно, в той час як зі змісту укладеного між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» Договору №1 від 04.01.2022 вбачається, що серед визначених Додатком 1 до Договору №1 від 04.01.2022 ЕІС-кодів точок комерційного обліку об`єктів споживача відсутні ЕІС-коди НОМЕР_1 та НОМЕР_2, за якими здійснювалось постачання електричної енергії позивачем у січні 2022 року;

- визнав неспростовним факт споживання відповідачем електричної енергії, що була поставлена позивачем як постачальником «останньої надії» у січні 2022 року, у повідомлених оператором системи розподілу - Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» обсягах.

Водночас, суд першої інстанції зауважив на тому, що:

- електропостачальник «останньої надії» не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу (що не перевищує 90 днів) і такий договір вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії, що свідчить про те, що такий договір укладається автоматично з моменту початку постачання електричної енергії і діє протягом строку, що не перевищує 90 днів, проте у випадку повторного початку фактичного постачання електричної енергії споживачу внаслідок настання обставин, визначених у ч. 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» відбувається нове приєднання до публічного договору постачання електричної енергії на новий обмежений строк;

- попри збереження обов`язку здійснення розрахунків між сторонами за попереднім договором, укладеним із постачальником «останньої надії», фактичне нове приєднання до публічного договору постачання електричної енергії призводить до виникнення нових договірних відносин, які стосуються іншого строку, обсягів та зобов`язань;

- зміст Закону України «Про ринок електричної енергії» жодним чином не вказує на безакцептне поновлення попередніх договірних відносин з постачальником «останньої надії», а навпаки зумовлює необхідність кожного разу укладати новий договір із постачальником «останньої надії». У свою чергу, наявність заборгованості за попереднім договором не може бути автоматично перенесена на нові договірні відносини, у тому числі з урахуванням необхідності дотримання порядку щодо своєчасного повідомлення про припинення відповідного постачання електроенергії;

- укладений між позивачем та відповідачем договір припинив свою дію 31.12.2021, а відтак постачання відповідачу електричної енергії постачальником «останньої надії» в січні 2022 року відбувалось на підставі нового договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», який набрав чинності за фактом початку споживання електричної енергії відповідачем з 01.01.2022.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції:

- врахувавши: що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за поставлену в січні 2022 року електричну енергію, на умовах визначених договором, який припинив свою дію до початку заявленого періоду; у позовній заяві відсутні посилання на умови постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» в січні 2022 року; позивачем не надано ані укладеного з відповідачем договору про постачання електричної енергії, який був би чинним станом на січень 2022 року, ані Комерційної пропозиції для постачання електричної енергії споживачам постачальником «останньої надії», що була чинна в зазначений період;

- дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, пославшись на те, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовуються умовами договору, який припинив свою дію, а заяву про зміну підстав позову в порядку ч. 3 ГПК України останнім не подано,

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у які просить скасувати рішення Господарського суду міста Києві від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим при не з`ясуванні судом належним чином обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають встановленим обставинам справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що

- законодавством не передбачено можливість здійснення постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» після перебування споживача на постачанні у постачальника «останньої надії» у попередній період;

- відповідач самими своїми діями (споживанням електричної енергії у постачальника «останньої надії» у грудні 2021 року - січні 2022 року), підтвердив факт укладення договору (з невід`ємними додатками), відповідно до положень яких було розраховано вартість спожитої електричної енергії, встановлено підстави і порядок нарахування 15% річних, інфляції;

- судом першої інстанції правильно було встановлено факт постачання позивачем електричної енергії у січні 2022 року відповідачу за ЕІС-кодами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в обсязі 2 016,00 кВт*год та 10,00 кВ*год відповідно;

- отже, твердження суду першої інстанції щодо закінчення строку дії договору є помилковим та не відповідає дійсності і матеріалам справи;

- судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо строку розгляду справ в порядку спрощеного провадження, а також безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача щодо розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін;

- кошти, які отримує позивач як оплату за послуги із забезпечення безперебійного функціонування постачальника «останньої надії», та стягнуті штрафні санкції, 15% річних та інфляційні втрати із споживачів постачальника «останньої надії», мають цільовий характер використання, визначений Кабінетом Міністрів України та спрямовуються виключно на погашення податкового боргу позивача;

- невчасні розрахунки за електричну енергію споживачів постачальника «останньої надії» унеможливлюють своєчасну оплату позивачем купованої електроенергії, послуг операторів системи розподілу та системи передачі, оплату підприємством податків, заробітної плати працівникам та інших обов`язкових платежів, що в свою чергу веде до накладання на підприємство штрафних санкцій, відкриття судових справ підприємствами, установами та організаціями, перед якими позивач не може виконати своєчасно договірні зобов`язання та збільшення податкового боргу.

Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*100=302 800,00 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302 800,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/6720/24.

13.02.2025 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

20.02.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, а також додаткового зауваживши на тому, що:

- сторони погодили конкретний строк дії договору з 01.12.2021 до 31.12.2021, що не перевищує терміну постачання електроенергії більше, ніж 90 діб, але і не зобов`язує сторони виконувати свої зобов`язання поза визначеним періодом;

- позивач зазначає про те, що відповідач має заборгованість по несплаті за постачання електричної енергії обсягом 2026 кВт/год за EIC-кодами № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4, проте вказані коди не мають відношення до відповідача, що підтверджується інформацією з особистого кабінету відповідача оператора системи розподілу ДТЕК «Київські електромережі»

До відзиву на апеляційну скаргу додано інформацію з особистого кабінету відповідача оператора системи розподілу ДТЕК «Київські електромережі» щодо наявних у відповідача EIC-кодів.

27.02.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зауважив на раніше викладений правовій позиції, а також додатково зазначив про таке:

- постачання електроенергії відповідачу у період з 01.12.2021 - 10.01.2022 (включно) здійснювалось по таким ЕІС-кодам: НОМЕР_5, НОМЕР_6, які збігаються з ЕІС-кодами, які зазначаються відповідачем у додатках до відзиву на апеляційну скаргу. При цьому зазначенні інших кодів було технічною помилкою при друкуванні додаткові до позовної заяв;

- на підтвердження вказаних тверджень, ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» листом №8868/3/01/2 від 25.02.2024 підтвердило, що у період з 01.12.2021 - 10.01.2022 (включно) постачання електроенергії Відповідачу за ЕІС-кодами:НОМЕР_7, НОМЕР_12, НОМЕР_11, НОМЕР_5, НОМЕР_10, НОМЕР_9, НОМЕР_8, НОМЕР_22, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_13, НОМЕР_6, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_23, НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_27 - здійснював позивач.

До відповіді на відзив додані копії звіту за січень 2022 року, листа позивача № 44/09/ПОН від 25.02.2025 та листа ПрАТ «ДТЕК Київсьткі електромережі» № 8868/3/01/2 від 25.02.2025.

07.03.2025 до суду від відповідача надійшли пояснення щодо відповіді на відзив, в яких відповідач зазначив про те, що до відповіді на відзив на апеляційну скаргу в ЕІС-кодах було зроблено не просто помилку, а надано абсолютно нові EIC-коди, а також надано лист ДТЕК «Київські електромережі», що є новими доказами, при цьому обґрунтування щодо причин неможливості подання таких доказів на етапі подання позовної заяви відсутні.

12.03.2025 до суду від позивача надійшли пояснення, в яких позивач зазначив про те, що:

- тільки 05.01.2022 ТОВ «Промгаз сіті» звернулось до ОСР щодо зміни елеткропостачальника відповідачу, і тільки з 11.01.2022 року ТОВ «Промгаз сіті» розпочало здійснювати електропостачання відповідачу по вищезазначеним ЕІС-кодам. В свою чергу відповідач не надає жодних доказів, які б свідчили що в період з 01.01.2022 по 10.01.2022 електроенергію постачав не позивач, а ТОВ «Промгаз сіті»;

- технічна помилка при друковані додатків, а саме звіту за січень 2022 року, не відміняє факт дійсного споживання відповідачем електроенергії у січні 2022 року по його ЕІС - кодам, що підтверджується не тільки Звітом за січень 2022 року, а й листом ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 25.02.2025.

Щодо наданих позивачем та відповідачем додаткових доказів, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частин 4, 8 ст. 80 ГПК України, яка визначає загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №910/17343/20, судом касаційної інстанції, серед іншого, зазначено про наступне:

- системний аналіз ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (схожий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16);

- так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/2187/18 викладено висновок про те, що, подаючи відповідні докази, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що документи, які ним подані, датовані вереснем та груднем 2019 року, отже, вони не існували станом на дату винесення рішення судом першої інстанції, а також на дату прийняття ухвали апеляційним судом від 22.04.2019. Відтак, відповідно до ч.ч. 3, 8 ст. 80 та ч. 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції повинен був належним чином дослідити, чи міг відповідач подати такі докази до суду першої інстанції та чи не є це винятковим випадком, згідно з яким апеляційний господарський суд повинен був оцінити такі документи;

- враховуючи висновок щодо застосування норми ч. 3 ст. 269 ГПК України, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/2187/18, колегія суддів не може не погодитися з твердженням скаржника про те, що суд апеляційної інстанції протокольною ухвалою від 11.11.2021 безпідставно відхилив клопотання позивача про прийняття до розгляду та дослідження нових доказів, долучених до апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у цій справі, зокрема, протоколу огляду місця події від 12.07.2021, складеного старшим дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУПН в м. Києві Трохимець А. О. в рамках кримінального провадження від 02.12.2020 № 0001148, та доданих до зазначеного протоколу відеозаписів, які (докази) в розумінні ст. 391 ГПК України можуть підтверджувати триваючий характер правопорушення та з об`єктивних причин не могли бути надані позивачем до місцевого господарського суду з огляду на ухвалення ним рішення від 24.06.2021, тобто до проведення зазначеної процесуальної дії;

- натомість Верховний Суд зауважує, що всупереч вимогам ч. 3 ст. 269 ГПК України апеляційний суд вибірково прийняв до уваги доказ (лист Печерського УП ГУНП у м. Києві від 08.10.2021 № 867-173/125/52-2021, в якому зазначено про закриття 01.10.2021 кримінального провадження від 02.12.2020 № 0001148), наданий відповідачем безпосередньо до апеляційного суду.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи» і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14).

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Враховуючи правовий висновок щодо застосування норми ч. 3 ст. 269 ГПК України, викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №916/2187/18, колегія суддів дійшла до висновку про поновлення пропущеного строку та прийняття до розгляду всіх поданих учасниками судового процесу до суду апеляційної інстанції доказів, оскільки такі докази можуть підтвердити або спростувати правові позиції сторін та, відповідно, встановити наявність або відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що подання позивачем нових доказів щодо ЕІС-кодів було саме наслідком подання відповідачем додаткових доказів

Станом на 31.03.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, з наступних підстав.

Позивач з 01.01.2019 здійснює діяльність на підставі ліцензії постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) № 429 від 14.06.2018.

Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ, Правила), затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до п. 1.2.15 ПРРЕЕ на роздрібному ринку не допускається споживання використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається (3.1.9. ПРРЕЕ).

Відповідно до п. 3.1.6. ПРРЕЕ постачання електричної енергії споживачу здійснюється, зокрема, за умови якщо споживач є стороною діючих договорів про постачання електричної енергії споживачу або про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, або про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

Постачальник універсальної послуги - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який виконує зобов`язання щодо надання універсальної послуги (п. 67 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Постачальник «останньої надії» - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який за обставин, встановлених цим Законом, не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу (п. 66 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Частиною 2 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що визначення постачальника «останньої надії» здійснюється рішенням Кабінету Міністрів України за результатами конкурсу, проведеного у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р, зі змінами та доповненням, позивача визначено постачальником «останньої надії» з 01.01.2019 по 31.12.2023.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що між позивачем та відповідачем укладено Договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» № 36 (далі Договір).

Колегія суддів зазначає, що:

- Договір укладено сторонами, керуючись статтями 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання споживача до цього Договору на умовах визначених Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії та Комерційної пропозиції, що є Додатком 1 до цього Договору;

- умови Договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та ПРРЕ), та є однаковими для всіх споживачів України.

Так за змістом п. 13.1 Договору цей Договір приєднання споживача набирає чинності за фактом споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ, та діє в частині здійснення розрахунків між сторонами до повного їх здійснення, а в частині постачання електричної енергії його дія не може перевищувати 90 діб.

Додатковою угодою № 1 від 29.12.2021 до Договору сторони встановили, що обсяг постачання електричної енергії у період 01.12.2021 - 31.12.2021 становить 50 653 кВт*год. Сторонами також було змінено п. 13.1 Договору та погоджено, що Договір набирає чинності за фактом споживання електричної енергії з 01.12.2021 та діє по 31.12.2021, а в частині постачання електричної енергії по 31.12.2021 (включно), але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Відповідно до Акту купівлі-продажу електроенергії 016677 від 29.12.2021 позивачем у грудні 2021 року поставлено, а відповідачем прийнято електроенергію обсягом 50 653,00 кВт*год. вартістю 335 971,62 грн.

30.12.2021 відповідачем було перераховано позивачу плату за поставлену електроенергію в повному обсязі, що визнається позивачем та підтверджується наданою ним банківською випискою.

Вказані факти сторонами не заперечуються.

Водночас 31.01.2022, на підставі звіту Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (оператор системи розподілу/передачі), позивач склав Акт купівлі-продажу електроенергії №020132, згідно з яким відповідач в січні 2022 року спожив електричну енергію обсягом 2 026,00 кВт*год. вартістю 11 293,21 грн.

На підставі вищевказаного Акту позивачем направлено відповідачу рахунок НОМЕР_28 від 22.02.2022 на суму 11 293,21 грн.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за спожиту у січні 2022 року електричну енергію, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 11 293,21 грн заборгованості, 2 872,78 грн інфляційних втрат та 3 627,51 грн 15% річних.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

За загальним правилом договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору (ч.ч. 2, 5 ст. 633 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 1 статті 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів (ч.ч. 6, 7 ст. 276 ГПК України).

Частина 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначає, що постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії споживачам у разі:

1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника;

2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника;

3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам;

4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником;

5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.

Отже, законодавством України, зокрема положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» та ПРРЕЕ, врегульовано відносини між учасниками роздрібного ринку електричної енергії, а також встановлено окремий порядок укладення договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

Частинами 6, 8 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник «останньої надії» оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.

Постачальник «останньої надії здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Пунктом 6.2.3 ПРРЕЕ (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що початком постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» вважається дата припинення постачання електричної енергії споживачу попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Відповідно до положень частин 8, 9 статті 64 Закону України «Про ринок електричної енергії», пункту 3.4.4 глави 3.4 розділу III ПРРЕЕ, які кореспондуються з умовами, що зазначені в Комерційній пропозиції № 5 від 08.10.2023 для постачання електричної енергії споживачам постачальником «останньої надії», яка є Додатком 1 до Договору, постачальник «останньої надії» здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу. Постачальник «останньої надії» постачає електричну енергію споживачу протягом строку, що не може перевищувати 90 днів. Після завершення зазначеного строку постачальник «останньої надії» припиняє електропостачання споживачу.

Тобто, законодавством встановлено, що договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» укладається на підставі дій споживача - споживання електричної енергії (акцепт договору) без договору з іншим електропостачальником. У такому разі договір вважається укладеним (момент укладення договору) з постачальником «останньої надії» у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником.

Відповідно до положень пункту 4.12 розділу IV ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії.

Факт споживання електричної енергії споживачем підтверджується даними комерційного обліку (обсяги), що надає постачальнику «останньої надії» оператор системи розподілу/передачі шляхом надання Звіту про фактичне споживання електричної енергії споживачами постачальника за розрахунковий період.

Згідно з частиною 3 статті 58 Закону України Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Розглядаючи спір сторін по суті суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, що з огляду на погоджені сторонами у Договорі умови, останній припинив свою дію 31.12.2021, проте з вказаним колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Як встановлено вище, факт постачання позивачем як постачальником «останньої надії» відповідачу електричної енергії у грудні 2021 року сторонами не заперечується.

Позивач стверджує, що постачання ним як постачальником «останньої надії» відповідачу електричної енергії тривало і у січні 2022 року, в той час як відповідач заперечує проти факту споживання ним електричної енергії, поставленої постачальником «останньої надії» в січні 2022 року, та зазначає, що 04.01.2022 ним укладено Договір №1 про постачання електричної енергії споживачу з іншим постачальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті», та сплачено за поставлену останнім в січні 2022 року електричну енергію 475 627,88 грн., на підставі Акту прийому-передачі електричної енергії №62 від 18.02.2022.

Виставлений позивачем рахунок НОМЕР_28 від 22.02.2022 на суму 11 293,21 грн сформований на підставі Звіту щодо фактичного споживання електричної енергії за точками комерційного обліку споживачів постачальника «останньої надії» (позивача) за січень 2022 року.

Відповідно до п. 6.2 глави 6 Тимчасового порядку визначення обсягів купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії електропостачальниками та операторами систем розподілу на перехідний період, що затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2018 № 2118, до 8 числа М+1 ОСР/НЕК на підставі фактичних обсягів надходження електричної енергії (споживання електричної енергії «брутто») до електричних мереж та фактичного корисного відпуску електричної енергії по кожному споживачу за місцем провадження господарської діяльності з розподілу/передачі електричної енергії ОСР/НЕК формують: фактичні (звітні) значення ТВЕ ОСР у М (формує ОСР); фактичні (звітні) обсяги купівлі електричної енергії по кожному електропостачальнику у М, у т. ч. з розбивкою по групі "а" та групі "б"; фактичний (звітний) корисний відпуск електричної енергії у М по кожному споживачу; погодинні обсяги купівлі електричної енергії по кожному електропостачальнику у М.

Оператор системи розподілу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» листом №8868/3/01/2 від 25.02.2024 підтвердив те, що з огляду на укладення відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» договору, відповідача було переведено до постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» лише 11.01.2022, а відтак у період з 01.01.2022 по 10.01.2022 відповідач був включений до реєстру споживачів постачальника «останньої надії»-позивача.

За змістом п. 3.7 укладеного між сторонами Договору у разі фактичного споживання електричної енергії за відсутності договору ро постачання електричної енергії з іншим електропостачальником умови договору з постачальником «останньої надії» вважаються прийнятими споживачем.

У вищезгаданому листі №8868/3/01/2 від 25.02.2024 оператор системи розподілу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» підтвердив, що у період з 01.12.2021 - 10.01.2022 (включно) постачання електроенергії відповідачу позивачем здійснювалось за ЕІС-кодами:НОМЕР_7, НОМЕР_12, НОМЕР_11, НОМЕР_5, НОМЕР_10, НОМЕР_9, НОМЕР_8, НОМЕР_22, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_13, НОМЕР_6, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_23, НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_27

При цьому спірні обсяги електроенергії були поставлені відповідачу за ЕІС-кодами НОМЕР_5, НОМЕР_6.

З огляду на вказане суд першої інстанції цілком вірно визнав неспростовним факт споживання відповідачем електричної енергії, що була поставлена позивачем як постачальником «останньої надії» у січні 2022 року, у повідомлених оператором системи розподілу - Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Київські електромережі» обсягах.

При цьому колегія суддів не може погодись з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції виходив з того, що Договір припинив свою дію з огляду на закінчення строку його дії 31.12.2021, а зміст Закону України «Про ринок електричної енергії» жодним чином не вказує на безакцептне поновлення попередніх договірних відносин з постачальником «останньої надії», а навпаки зумовлює необхідність кожного разу укладати новий договір із постачальником «останньої надії».

Колегія суддів зазначає про те, що наведеними вище положеннями законодавства встановлено те, що постачальник «останньої надії» постачає електричну енергію споживачу протягом строку, що не може перевищувати 90 днів, а після завершення зазначеного строку постачальник «останньої надії» припиняє електропостачання споживачу.

Умова щодо дії Договору у період не більше 90 днів була погоджена сторонами і у Комерційній пропозиції № 5.

В свою чергу до 31.12.2021 Договір фактично діяв лише 31 день, а постачання електричної енергії у період з 01.01.2022 по 10.01.2022, що становить 10 днів, не перевищує встановлено законодавством максимального терміну постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

При цьому слід зауважити і на тому, що:

- з листа оператора системи розподілу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» №8868/3/01/2 від 25.02.2024 слідує, що відповідача не було 31.12.2021 виключено з реєстру споживачів постачальника «останньої надії»-позивача, а 01.01.2022 повторно включено до вказаного реєстру;

- при цьому станом на 01.01.2022 визначені законодавством підстави для надання відповідачу послуги з постачання електричної енергії саме постачальником «останньої надії» не зникли;

- положення чинного законодавства не передбачають можливість здійснення постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» після перебування споживача на постачанні у постачальника «останньої надії» у попередній період. При цьому, як встановлено вище, період постачання з 01.12.2021 по 10.01.2022 не перевищує максимально дозволеного законодавствам періоду постачання постачальником «останньої надії»;

- до того ж Договір укладено сторонами, керуючись статтями 633, 634 ЦК України, а його умови, зокрема і щодо того, що його дія в частині постачання електричної енергії не може перевищувати 90 діб є однаковими для всіх споживачів України.

З огляду на вказані вище обставини колегія суддів дійшла висновку про те, що постачання позивачем відповідачу електричної енергії у період з 01.01.2022 по 10.01.2022 відбувалось саме на підставі Договору.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 5.10 Договору 5.10. оплата виставленого постачальником рахунка за цим Договором має бути здійснена споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої споживачем.

Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені Сторонами цього Договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційної веб-сторінки для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо комерційної якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.

У Комерційній пропозиції № 5 сторонами погоджено, що:

- споживач сплачує 100% від орієнтовної вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання споживачем рахунку.

-у разі не отримання рахунку споживач зобов`язується здійснити 100% оплату самостійно (без рахунку) на поточний рахунок постачальника, зазначений у Договорі, не пізніше ніж за 1 банківський (робочий) день до початку розрахункового періоду, виходячи з прогнозованого обсягу споживання електричної енергії у розрахунковому періоді та діючої у розрахунковому періоді ціни на електричну енергію.

Орієнтовна вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії состачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих постачальником від оператора системи розподілу (передачі) (далі - ОС) (п. 4.1);

- остаточний розрахунок за спожиту електричну енергію в розрахунковому періоді здійснюється споживачем на підставі виставленого постачальником рахунку до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, розмір якого визначається як різниця між вартістю купованої споживачем електричної енергії, зазначеної в Акті купівлі-продажу, та сумарною оплатою споживачем за розрахунковий період з урахуванням ПДВ, або самостійно (без рахунку) не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду на поточний рахунок постачальника, зазначений у Договорі (п. 4.2);

- рахунки вважаються отриманими споживачем належним чином у разі їх направлення особистим врученням (нарочним), із застосуванням послуг пошти на адресу споживача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та/або на адресу, надану ОС або споживачем постачальнику або засобами електронної пошти, відповідно до пункту 16.2. цієї Комерційної пропозиції. Датою отримання таких рахунків буде вважатися дата їх особистого вручення, що підтверджується підписом одержувача на рахунку або супровідному листі, та/або реєстрацією вхідної кореспонденції, або третій календарний день від дати отримання поштовим відділенням зв`язку, в якому обслуговується одержувач (у разі направлення поштою рекомендованим або цінним листом). У разі направлення рахунків електронною поштою або із застосуванням інших засобів електронного зв`язку, датою отримання таких рахунків буде вважатися дата відправлення постачальником відповідного електронного повідомлення (лист, факс та інше).

Позивачем надано докази направлення рахунку та акту на електронну пошту відповідача 23.03.2022.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Яке встановлено вище, за умовами укладеного між позивачем та відповідачем Договору відповідач прийняв на себе обов`язок оплачувати поставлену позивачем електричну енергію, проте доказів виконання вказаного обов`язку матеріали справи не містять.

З огляду на досліджені документальні докази, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті електричної енергії на суму 11 293,21 грн., а відтак, позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню в сумі 11 293,21 грн. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким такі позовні вимоги задовольняються у повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 15% річних в сумі 3 627,51 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 872,78 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 7.4 Комерційної пропозиції № 5 споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, на вимогу постачальника зобов`язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання, а також п`ятнадцять процентів річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманої за Договором у січні 2022 року електричної енергії, позивач відповідно до положень ст. 625 ЦК України та Договору має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань інфляційні втрати та 15 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

Перевіривши виконані позивачем розрахунки колегія суддів визнає їх арифметично вірними.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення 15% річних в сумі 3 627,51 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 872,78 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунками позивача. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким такі позовні вимоги задовольняються у повному обсязі.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється повністю, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний боргу в сумі 11 293,21 грн., 15% річних в сумі 3 627,51 грн. та інфляційні втрати в сумі 2 872,78 грн.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» задовольняється повністю.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом та з апеляційною скаргою покладаються відповідача, з урахуванням того, що апеляційна скарга була подана через систему «Електронний суд» та встановленого ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - примітка суду).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/6720/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» основний борг в сумі 11 293 (одинадцять тисяч двісті дев`яносто три) грн. 21 коп., 15% річних в сумі 3 627 (три тисячі шістсот двадцять сім) грн. 51 коп., інфляційні втрати в сумі 2 872 (дві тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 78 коп., витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови із зазначенням реквізитів сторін доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 31.03.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун