ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2025 року м.Дніпро Справа № 908/3506/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 (суддя Зінченко Н.Г.)

у справі № 908/3506/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛ ВОРК»

до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛ ВОРК», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», м. Запоріжжя про стягнення 751456,03 грн. заборгованості за договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, в тому числі 659 076,95 грн. основного боргу за поставлене обладнання, 50 880,74 грн. пені та 41 498,34 грн. 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛ ВОРК» 50 880 (п`ятдесят тисяч вісімсот вісімдесят) грн. 74 коп. пені, 41 498 (сорок одну тисячу чотириста дев`яносто вісім) грн. 34 коп. 3 % річних та 1 385 (одну тисячу триста вісімдесят п`ять) грн. 69 коп. витрат зі сплати судового збору. Провадження у справі № 908/3506/23 в частині позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», м. Запоріжжя на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛ ВОРК», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області 659 076,95 грн. основного боргу за договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 закрито.

Не погодившись з вказаним рішенням Публічним акціонерним товариством «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 у справі №908/3506/23 скасувати в частині стягнення з відповідача 50 880 (п`ятдесят тисяч вісімсот вісімдесят) грн. 74 коп. пені, 41 498 (сорок одну тисячу чотириста дев`яносто вісім) грн. 34 коп. 3 % річних та 1 385 (одну тисячу триста вісімдесят п`ять) грн. 69 коп. витрат зі сплати судового збору та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- 16.11.2022р. ПАТ «Запоріжсталь» частково здійснило в адресу відповідача оплату за поставка вказаного вище обладнання у розмірі 300 000, 00 грн. Надалі 22.12.2022р. між ПАТ «Запоріжсталь» та ТОВ «СТІЛ ВОРК» укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021р. (надалі - Угода) відповідно до умов якої, сторони внесли зміни до пункту 6 специфікації № 1 від 17.08.2021р. до договору, виклавши цей пункт в наступній редакції: «П.6. Умови оплати Товару: Покупець повинен провести оплату Товару в строк до 31.12.2023р. за наступним графіком: До 31.12.2022р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.01.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 28.02.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.03.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 30.04.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.05.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 30.06.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.07.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.08.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 30.09.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.10.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ До 30.11.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; До 31.12.2023р. 109 846,15 грн. з ПДВ; Всього разом з ПДВ 1 428 000,00 грн. Таким чином, вказаною угодою сторони змінили умови договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021р. та специфікації № 1 від 17.08.2021р. в частині строків оплати поставленого товару та в частині відповідальності за неналежне виконання грошових зобов`язань. На виконання умов вказаної Угоди, ПАТ «Запоріжсталь» здійснило в адресу відповідача оплату в повному обсязі;

- суд першої інстанції залишив без уваги, що позивач підтверджує той факт, що отримав на електронну пошту проект додаткової угоди, підписав, поставив печатку та направив скановану копію цього документу засобами електронного зв`язку Відповідачу. Надалі зазначає, що дізнався про підписання додаткової угоди № 1 від 22.12.2022р. тільки після отримання відзиву. Таким чином, відповідачем зі свого боку було вчинено конклюдентні дії, які свідчать про прийняття пропозиції укласти додаткову угоду № 1 від 22.12.2022р. відповідно до статті 640 ЦК України. Отже, додаткова угода № 1 від 22.12.2022р. вважається укладеною та чинною.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

29.08.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

13.12.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких він зазначив, що після подачі апеляційної скарги ПАТ «Запоріжсталь» стало відомо про ризики здійснення оплати на користь ТОВ «СТІЛ ВОРК» у зв`язку із можливими зв`язками ТОВ «СТІЛ ВОРК» з російською федерацією.

17.12.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення на пояснення до апеляційної скарги, в яких він вказав на необґрунтованість доводів скаржника.

В судовому засіданні 12.03.2025 приймали участь представники сторін.

Представник відповідача (апелянта) підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, судове рішення в оскаржуваній частині скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, в тому числі з підстав, викладених у відзиві та поясненнях, наполягав на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.08.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІЛ ВОРК», (Постачальник, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», (Покупець, відповідач у справі) укладено Договір поставки №20/2021/3488 (далі за текстом Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується передати, а Покупець прийняти і оплатити обладнання на умовах, передбачених цим Договором. (п. 1.1 Договору)

Відповідно до п. 2.1 Договору кількість, номенклатура обладнання зазначаються у специфікаціях до цього Договору, які є його невід`ємною частиною.

В розділі 3 «Умови і строки поставки» Договору сторонами передбачено, що поставка обладнання здійснюється видами транспорту, які зазначені в специфікації (п. 3.1). Постачальник зобов`язується поставити обладнання на умовах поставки, які зазначені в специфікації у відповідності до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року (п. 3.2). Строки поставки обладнання зазначаються в специфікації (п. 3.3). Право власності на обладнання та ризик випадкового знищення чи пошкодження обладнання переходить від Постачальник до Покупця з дати поставки обладнання (п. 3.6).

Поставка обладнання здійснюється за цінами, які визначені у відповідності до умов поставки, зазначені у специфікації та включають в себе всі податки, збори і ніші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування і інші витрати Постачальника, пов`язані з поставкою обладнання. Загальна сума Договору визначається як сумарна вартість обладнання, поставка якого здійснюється згідно доданих до нього специфікацій. (п., п. 4.1, 4.3 Договору)

За змістом п. 5.1 Договору оплата Покупцем обладнання здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в Договорі.

Оплата за поставлене обладнання здійснюється протягом строку, зазначеного у специфікації, який рахується з моменту поставки обладнання і надання документів, зазначених в п. 6.3 Договору. (п. 5.2 Договору)

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору сторонами складена і підписана Специфікація № 1 від 17.08.2021, пунктом 1 якої сторони обумовити поставку обладнання: бандаж валку млина ч.08.12-0140, в кількості 2 одиниці, за ціною 720 000,00 грн. без ПДВ за одиницю, вартістю 1 400 000,00 грн. без ПДВ, ПДВ 288 000,00 грн. та на загальну суму 1 728 000,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 2 Специфікації № 1 обладнання поставляється на умовах поставки СРТ склад ПАТ «Запоріжсталь» у відповідності до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року.

В п. 5 Специфікації № 1 визначено, що строк поставки березень 2022 року.

Згідно з п. 6 Специфікації № 1 строк оплати поставленого обладнання протягом 40 календарних днів від дати поставки обладнання і надання документів, передбачених п. 6.3 Договору.

Матеріали справи свідчать, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором, а саме здійснив поставку відповідачу обумовленого Договором обладнання: бандаж валку млина ч.08.12-0140, в кількості 2 одиниці, на загальну суму 1 728 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними № 85 від 16.06.2022 на суму 864 000,00 грн. і № 107 від 27.07.2022 на суму 864 000,00 грн.

Зазначені видаткові накладні № 85 від 16.06.2022 і № 107 від 27.07.2022 підписані уповноваженими особами Постачальника і Покупця, підпис представника Постачальника скріплений печаткою Товариства, а підпис представника Покупця скріплений кутовим штампом ПАТ «Запоріжсталь».

Також факт поставки обладнання на виконання Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 підтверджується товарно-транспортними накладними № 75 від 16.06.2022 і № 83 від 27.07.2022, а також податковими накладними № 95 від 16.06.2022 і № 118 від 27.07.2022 з квитанціями про їх доставлення до центрального рівня ДПС України.

Крім того, на виконання умов Договору Постачальником до кожної парті поставки обладнання надавалися Покупцю рахунки на оплату № 101 від 16.06.2022 і № 138 від 27.07.2022 та сертифікати на обладнання № 37 від 16.06.2022 і № 40 від 27.07.2022.

Відповідач отримання від позивача обладнання по Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 згідно видаткових накладних № 85 від 16.06.2022 і № 107 від 27.07.2022 на загальну суму 1 728 000,00 грн. не заперечив.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, факт поставки позивачем відповідачу обладнання згідно умов Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 на суму 1 728 000,00 грн. є доведеним.

На момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі відповідачем оплата отриманого обладнання за Договором була здійснена частково, а саме в розмірі 1 068 923,05 грн. Решта суми вартості обладнання, поставлено за Договором, відповідачем станом на час звернення позивача до суду з позовом у даній справі сплачена не була.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що на момент його звернення до суду з позовом у даній справі відповідачем обладнання, поставлене згідно укладеного сторонами Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, у визначені цим Договором строки та в повному обсязі оплачено не було. Заборгованість відповідача перед позивачем за поставлене зерно становила 659 076,95 грн.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача 50880,74 грн. пені та 41 498,34 грн. трьох відсотків річних. В частині стягнення з відповідача 659 076,95 грн. основного боргу за поставлене обладнання провадження у справі підлягає закриттю.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

27.11.2023 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вих. № 1178 від 20.11.2023 (вх. № 3852/08-07/23 від 27.11.2023) Товариства з обмеженою відповідальністю «СТІЛ ВОРК», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», м. Запоріжжя про стягнення 751 456,03 грн. заборгованості за договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, в тому числі 659 076,95 грн. основного боргу за поставлене обладнання, 50 880,74 грн. пені та 41 498,34 грн. 3 % річних.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та обґрунтовані посиланням на приписи ст., ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625 ЦК України, ст., ст. 173, 174, 193, 222 ГК України. Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що між ТОВ «СТІЛ ВОРК» та ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» укладено договір поставки №20/2021/3488 від 17.08.2021 і специфікацію № 1 від 17.08.2021 до нього, за умовами яких позивач зобов`язався поставити і передати відповідачу бандаж валку млина ч.08.12-0140 в кількості 2 одиниці на загальну суму 1 728 000,00 грн., а відповідач зобов`язався прийняти обладнання та оплатити його на умовах, передбачених договором. Позивач виконав належним чином свої зобов`язання та поставив відповідачу обумовлене договором обладнання, що підтверджується видатковими накладними № 85 від 16.06.2022 і № 107 від 27.07.2022, а також товарно-транспортними накладними № 75 від 16.02.2022 і № 83 від 27.07.2022. Через порушення відповідачем умов договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 і специфікації № 1 від 17.08.2021 до нього та положень чинного законодавства в частині оплати за поставлене обладнання у відповідача станом на час звернення до суду з позовною заявою утворилася заборгованість в розмірі 659 076,95 грн. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати отриманого обладнання, позивачем згідно п. 7.2 договору нарахована відповідачу пеня в розмірі 50 880,74 грн., а також на підставі положень ст. 625 ЦК України нараховані відповідачу 3 % річних в розмірі 41 498,34 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача на його користь 659 076,95 грн. основного боргу за поставлене обладнання, 50 880,74 грн. пені та 41498,34 грн. 3 % річних, а всього 751 456,03 грн. заборгованості за договором поставки №20/2021/3488 від 17.08.2021. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати зі сплати судового збору в розмірі 11 271,84 грн.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договором поставки.

Договір поставки за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 910/8612/19).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За приписами частини 2 статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі № 909/51/19 вказав, що ключовою рисою цивільного права є автономія волі сторін, яка знаходить своє втілення у принципі свободи договору.

Умовами пункту 5.2 Договору та п. 6 Специфікації № 1 сторони погодили, що Покупець здійснює оплату вартості поставленого обладнання протягом 40 календарних днів від дати поставки обладнання і надання документів, передбачених п. 6.3 Договору.

Отже, з моменту поставки обладнання та отримання відповідачем документів, зазначених в п. 6.3 Договору, враховуючи встановлений пунктом Специфікації № 1 строк оплати, кінцевим терміном сплати за поставлене обладнання є 40 календарних днів з дати отримання відповідачем кожної окремої партії обладнання.

Таким чином, сторонами чітко визначений строк оплати отриманого за Договорами поставки зерна.

З урахуванням викладеного, оплатити обладнання, поставлене за видатковою накладною № 85 від 16.06.2022, відповідач мав у строк до 26.07.2022 включно, а обладнання, поставлене за видатковою накладною № 107 від 27.07.2022, у строк до 05.09.2022 включно.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата отриманого обладнання у повному обсязі та передбачені Договором і Специфікацією № 1 до нього строки не здійснена.

06.09.2023 позивач звернувся до відповідача з Претензією за вих. № 784 від 01.09.2023, в якій вимагав здійснити повний розрахунок в розмірі 659 076,95 грн. за поставлене обладнання за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021.

Відповідачем зазначена претензія залишена без належного реагування, вимоги позивача задоволені не були.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначив, що 16.11.2022 він частково сплатив за отримане обладнання 300 000,00 грн. В подальшому, 22.12.2022 між ПАТ «Запоріжсталь» та ТОВ «СТІЛ ВОРК» укладено Додаткову угоду № 1 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, відповідно до умов якої, сторони внесли зміни до пункту 6 Специфікації № 1 від 17.08.2021 до Договору в частині встановлення графіку оплати за отримане обладнання (з грудня 2022 року по грудень 2023 року по 109 846,15 грн. щомісяця) та змінили умови Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 і Специфікації № 1 від 17.08.2021 в частині відповідальності за неналежне виконання грошових зобов`язань. Станом на час вирішення справи судом на виконання умов вказаної Додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 ПАТ «Запоріжсталь» здійснило повну оплату вартості поставленого обладнання на користь позивача. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем безпідставно заявлено позовні вимог за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 у сумі 751 456,03 грн. і у позивача відсутні правові підстави для стягнення з ПАТ «Запоріжсталь» сум, заявлених у позові.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги є тотожними запереченням проти позовних вимог.

Так, відповідачем до матеріалів справи надано Додаткову угоду № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 (оригінал досліджувався судом в судовому засіданні), яка містить підпис представника ПАТ «Запоріжсталь» скріплений печаткою Товариства та відсканований варіант підпису та печатки з боку ТОВ «СТІЛ ВОРК».

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 вносяться зміни до п. 10.5 Договору наступного змісту: «Цей договір діє до 31.12.2023. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань (у тому числі гарантійних) за цим договором.».

Пунктом 2 Додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 вносяться зміни до п. 6 Специфікації № 1 від 17.08.2021 до Договору в наступній редакції:

«П. 6 Умови оплати товару: Покупець повинен провести оплату товару в строк до 31.12.2023 за наступним графіком:

1. до 31.12.2022 109 846,15 грн. з ПДВ;

2. до 31.01.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

3. до 28.02.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

4. до 31.03.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

5. до 30.04.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

6. до 31.05.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

7. до 30.06.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

8. до 31.07.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

9. до 31.08.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

10. до 30.09.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

11. до 31.10.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

12. до 30.11.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

13. до 31.12.2023 109 846,15 грн. з ПДВ;

Разом з ПДВ 1 428 000,00 грн.

Крім того, умовами п., п. 3, 4 Додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 передбачено, що ця Угода набуває чинності з моменту підписання та застосовується до відносин між сторонами, які виникли до її укладення, а саме до відносин, які виникли між сторонами починаючи з 17.08.2021. З моменту укладення цієї Угоди припиняються наступні зобов`язання Покупця, які виникли внаслідок порушення Покупцем своїх зобов`язань за Договором: - по сплаті передбачених Договором сум неустойки та пені; - по сплаті передбачених статтею 625 ЦК України сум річних та інфляційних втрат; - по сплаті сум збитків.

Натомість позивач заперечує укладення між сторонами Додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, зазначаючи що між сторонами велися переговори щодо погашення існуючої заборгованості за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021. Результатом проведених переговорів став «Протокол заочной встречи № 1 от 29.11.2022 о выполнении заключенных договоров и условий сотрудничества между ПАО «Запорожсталь» и ООО «Стил Ворк». В електронному листуванні відповідач повідомив про те, що буде підготовлений відповідний документ та направлений для підписання. Позивач отримав на електронну пошту проект додаткової угоди в форматі «doc», підписав, поставив печатку та направив скановану копію цього документу засобами електронного зв`язку відповідачу. Разом із тим, позивач не отримав письмового примірника цієї додаткової угоди, підписаного відповідачем та скріпленого його печаткою, а отже не мав інформації про волевиявлення відповідача на укладення даної додаткової угоди, здійснене у належній письмовій формі. Лише з відзиву позивач довідався про підписання даної додаткової угоди відповідачем.

Надаючи оцінку спірним відносинам сторін з приводу укладення Додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Приписами ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Частиною 1 ст. 181 ГК України передбачено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч., ч. 1-3 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Договір поставки №20/2021/3488 від 17.08.2021 був укладений сторонами у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого відтисками їх печаток (письмова форма).

Відповідно до п. 10.3 Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 все листування, пересилання документів, повідомлень, заяв та претензій, пов`язаних із виконанням цього Договору або що є похідними від нього, повинні направлятися сторонами безпосередньо на адреси одна одної, що зазначені в цьому Договорі, у відповідності до строків та порядку, які встановлені чинним законодавством та цим Договором. Всі повідомлення, інформації та інша кореспонденція по цьому Договору та специфікації інша сторона повинна скласти в письмовій формі і доставити отримувачу на зазначену контактну адресу особисто, замовним листом, кур`єрською поштою або електронною поштою. Вся кореспонденція, що направлена отримувачу електронною поштою, яка спрямована на повідомлення, визнання, виникнення, зміну, відмову чи припинення прав, претензій чи зобов`язань сторін по контракту, не пізніше 3 робочих днів з моменту відправлення відповідного електронного повідомлення повинна бути підтверджена відправником особисто, замовленим лисом, кур`єрською поштою, і лише в цьому випадку матеріальна кореспонденція буде вважатися доставленою в день відправлення електронного листування.

Приписами ч. 1 ст. 641 ЦК України, яка за аналогією закону підлягає застосуванню також до порядку укладення угод про зміну договору, визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

При цьому намір особи вважати себе зобов`язаною у разі прийняття оферти може випливати із факту надіслання оферентом на адресу акцептанта проекту угоди, що належним чином підписана та у разі необхідності у відповідних випадках скріплена печаткою.

Відповідно до ч. 3 ст. 188 ГК України сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

За приписами ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Зважаючи на викладене, враховуючи положення ст., ст. 638, 640, 641 ЦК України, ст. 188 ГК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Додаткова угода № 1 від 22.12.2022 до Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 є неукладеною.

Доводи відповідача (апелянта), що ним вчинено конклюдентні дії, які свідчать про прийняття пропозиції укласти Додаткову угоду № 1 від 22.12.2022 відповідно до статті 640 ЦК України, шляхом підписання сканкопії підписаної позивачем додаткової угоди, відхиляються судом як необґрунтовані, з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Крім того, надані ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» до матеріалів справи платіжні інструкції про сплату вартості обладнання, отриманого за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 свідчать, що відповідач не дотримувався графіку, наведеного в додатковій угоді.

Враховуючи вищенаведене, а також приймаючи до уваги, що позивач не отримував від відповідача оригіналу підписаної додаткової угоди, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду, що ТОВ «СТІЛ ВОРК» добросовісно вважав, що несплата заборгованості відповідачем протягом довгого часу, не реагування на листи, надіслані йому з проханням здійснити погашення боргу за Договором, дає підстави для звернення до суду.

В цьому висновку апеляційним судом також приймається до уваги, що відповідачем не було представлено суду оригінал підписаної з обох сторін та скріпленої їх печатками додаткової угоди № 1 від 22.12.2022.

Також, відповідач здійснював погашення заборгованості не дотримуючись графіку, з порушенням визначених ним строків (часткове погашення боргу за договором поставки було здійснено після подання позивачем до суду).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 910/14082/17 та від 12.10.2018 у справі № 910/21671/17 наведено правовий висновок щодо застосування норм п. 3 ст. 631 ЦК України, а саме що згаданою статтею не надається право сторонам застосовувати зворотну дію в часі пунктів додаткової угоди або окремого договору, які змінюють вже виконані договірні відносини.

Позивачем в повному обсязі було виконано свої зобов`язання щодо поставки товару за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 на суму 1 728 000,00 грн, натомість Відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару виконано лише частково. За змістом умов п. 10.5 Договору договір діє до 16.08.2022. Укладення додаткової угоди після закінчення строку дії договору чинним законодавством не передбачено.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення наведено й у статтях 525, 526 ЦК України.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Припинення строку договору не свідчить ані про припинення договору, ані про припинення зобов`язань за договором, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі, тому кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами для його виконання у договорі .

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем після подання позивачем позовної заяви перераховано ТОВ «СТІЛ ВОРК» 659 076,95 грн., у підтвердження чого відповідачем надані суду платіжні інструкції № 907450, № 907451, № 907452, № 907453 від 28.11.2023, № 907992 від 29.11.2023 і № 922900 від 28.12.2023 на 109 845,15 грн. кожна із призначенням платежу: «Оплата за змінне обладнання (більше року) зг. дог. № 20/2021/3488 від 17.08.2021 зг. рах. № 138 від 27.07.2022».

Позивач факт отримання від відповідача коштів в розмірі 659 076,95 грн. підтвердив.

Таким чином, станом на час вирішення спору судом заборгованість за поставлене обладнання згідно Договору поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 і Специфікації № 1 від 17.08.2021 у відповідача перед позивачем відсутня.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Приймаючи до уваги, що матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується сплата відповідачем заборгованості за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 і Специфікації № 1 від 17.08.2021 в розмірі 659 076,95 грн. після відкриття провадження у справі № 908/3506/23, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність предмету спору в частині позовних вимог про стягнення з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь на користь ТОВ «СТІЛ ВОРК» 659 076,95 грн. основного боргу за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021, у зв`язку із чим провадження у справі № 908/3506/23 в цій частині позовних вимог підлягає закриттю.

Відповідно до змісту ст., ст. 610, 611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Неналежне (несвоєчасне) виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором поставки №20/2021/3488 від 17.08.2021 підтверджено матеріалами справи.

Нормами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Позивачем, окрім основної суми заборгованості, заявлено до стягнення з відповідача 50880,74 грн. пені та 41 498,34 грн. 3 % річних.

Відповідачем контррозрахунку пені та 3 % річних, заявлених позивачем до стягнення, суду не надано.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Нормами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 ГК України)

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вимоги щодо стягнення пені позивач обґрунтовує пунктом 7.2 Договору, яким сторони визначили, що у разі порушення більше ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання Покупець сплачує пеню в розмірі 0,04 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді.

Оскільки судом встановлений факт порушення відповідачем грошових зобов`язань по оплаті поставленого обладнання у передбачені Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 і Специфікацією № 1 від 17.08.2021 до нього строки та розмірі, то вимога позивача про стягнення з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» пені є законною та обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги правильність цих висновків суду не спростовують.

Відповідно до розрахунку позивача сума пені за неналежне виконання ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» зобов`язань за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 становить 50 880,74 грн., яка розрахована за період з 20.05.2023 по 20.11.2023 з урахуванням здійснених відповідачем оплат за цей період.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок пені та встановлено, що цей розрахунок виконано правильно, з дотриманням вимог ст. 232 ГПК України, положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та умов п. 7.2 Договору.

Отже, колегія суддів погоджується з рішенням господарського суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 5 880,74 грн. пені.

Крім того, у відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.

До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відносяться, зокрема зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплати гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основною боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку позивача сума 3 % річних за порушення строків розрахунків за Договором поставки № 20/2021/3488 від 17.08.2021 становить 41 498,34 грн, яка розрахована за загальний період з 27.07.2022 по 20.11.2023 з урахуванням здійснених відповідачем оплат за цей період.

Перевіривши за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок річних відсотків, судом встановлено, що розрахунок відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та є арифметично правильним, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 41 498,34 грн. підлягає задоволенню, з чим погоджується апеляційний суд.

Щодо додаткових пояснень до апеляційної скарги, то Відповідач в якості ризиків здійснення оплати на користь Позивача посилається на ухвалу суду та на інформацію, розміщену в засобах масової інформації на веб-сайтах.

Варто наголосити, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Водночас, в силу вимог ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду, в постановах від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 24.11.2021 у справі № 915/954/20, сформувалася стала судова практика при вирішенні подібних питань, відповідно до якої: «така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Враховуючи все вищевикладене, відповідач (апелянт) не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, та фактично подав до суду новий доказ (ухвалу Київського апеляційного суду у справі № 761/21197/24), яка датована 25.07.2024, тобто після прийняття рішення судом першої інстанції (29.04.2024), що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки такому доказу. Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення судом першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 918/329/18, від 18.06.2019 у справі № 904/3582/18, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 26.09.2023 у справі № 910/4490/22).

Що ж до посилання на статтю в засобах масової інформації, що розміщений та публікується в мережі інтернет, то необхідно зазначити, що апелянтом разом з додатковими поясненнями не надано доказів неможливості надання до суду першої інстанції цього доказу з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому судом зауважується, що відповідно до ст.ст. 96, 99 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. ТОВ "Стіл Ворк" () - створено за законодавством України, його бенефіціаром є громадянин України, як зазначає позивач, товариство надалі здійснює свою господарську діяльність, розрахункові рахунки Позивача не заблоковані, будь-яких спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів до Позивача в період дії договору до сьогоднішнього дня не застосовувалось, підприємство звітує перед державними органами України та сплачує податки до бюджету України, що не спростовано відповідачем.

Також, ст. 1 Закону України Про санкції визначено, що з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України Про санкції рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки і оборони України та вводиться в дію указом Президента України.

Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України Про санкції рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо іноземної держави або невизначеного кола осіб певного виду діяльності (секторальні санкції), передбачених пунктами 1, 2-5, 13-15, 17-19, 241, 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки і оборони України, вводиться в дію Указом Президента України та затверджується протягом 48 годин з дня видання Указу Президента України постановою Верховної Ради України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту прийняття постанови Верховної Ради України і є обов`язковим до виконання.

Частиною першою статті 4 Закону України Про санкції визначаються види санкцій, які застосовуються до іноземної держави або невизначеного кола осіб певного виду діяльності, юридичних або фізичних осіб тощо.

Таким чином, рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію відповідними Указами Президента України, про застосування санкцій обов`язкові до виконання та встановлюють заборони та обмеження для здійснення визначених ними дій та операцій.

Відповідно до статті 53 Закону України Про санкції, з метою надання безоплатного публічного доступу до актуальної та достовірної інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції, створений Державний реєстр санкцій (далі Реєстр), дані якого є відкритими і загальнодоступними, крім випадків, передбачених законом.

Скаржником не надано суду доказів наявності відомостей в зазначеному Реєстрі про застосування санкцій до ТОВ Стіл ворк () й в матеріалах справи така інформація відсутня.

Щодо посилання Відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», то ним не обґрунтовано свої пояснення в цій частині положеннями вказаної Постанови, а саме: яким саме чином передбачені обмеження можуть вплинути на можливість виконання зобов`язання з його боку, як і не надано доказів того, що Позивач або його засновник (кінцевий бенефіціарний власник, член або учасник (акціонер) є особою, яка пов`язана з державою-агресором, в розумінні цієї постанови.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зобов`язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Суд зазначає, що відповідачем основне зобов`язання з оплати вартості поставленого товару за договором виконано в повному обсязі, що додатково вказує на відсутність будь-які ризиків, пов`язані з виконанням ним взятих на себе договірних зобов`язань.

Доказів розірвання договору, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або визнання недійсним договору внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.

З огляду на усе вищевказане, колегія суддів відхиляє аргументи апелянта як необґрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку.

Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, то відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 у справі № 908/3506/23.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі положень ст. 129 ГПК України покладаються на її заявника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 у справі № 908/3506/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 у справі № 908/3506/23 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 07.04.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко