УХВАЛА

02 квітня 2025 року

м. Київ

cправа № 585/1180/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 (головуюча - Яценко О. В., судді: Яковлєв М. Л., Хрипун О. О.) і рішення Господарського суду Сумської області від 12.12.2023 (суддя Заєць С. В.) у справі

за позовом Колективного підприємства «Торговий Дім»

до ОСОБА_1

про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, виселення із нежитлового приміщення та стягнення 458 206, 85 грн

ВСТАНОВИВ

Верховний Суд ухвалою від 13.03.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник, відповідач) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 і рішення Господарського суду Сумської області від 12.12.2023.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

Колективне підприємство «Торговий Дім» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про: (1) розірвання з 01.05.2022 договору оренди від 02.01.2022; (2) виселення відповідача із частини торгового приміщення загальною площею 60 кв м за адресою: АДРЕСА_1; (3) стягнення 36 000 грн боргу з орендної плати, а також пені, інфляційних втрат та неустойки в розмірі подвійної орендної плати.

Позов мотивований порушенням відповідачем умов договору оренди у вигляді несплати орендної плати протягом більше ніж трьох місяців підряд та використання орендованого майна не за призначенням, а також невиконанням останнім обов`язку з повернення орендованого майна після закінчення дії договору оренди у період з травня 2022 року по липень 2023 року.

Господарський суд Сумської області рішенням від 12.12.2023, яке залишив без змін Північний апеляційний господарський суд постановою від 28.11.2024, позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 36 000 грн боргу з орендної плати, 4 596, 16 грн пені, 9 566, 85 грн інфляційних втрат та 344 000 грн неустойки. У частині позовної вимоги про виселення провадження у справі закрив на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України. В іншій частині позову відмовив.

В частині задоволення позову суди обох інстанцій виходили з того, що відповідач не сплачував орендну плату в період з лютого по квітень 2022 року; здійснений позивачем розрахунок пені, інфляційних втрат є обґрунтованим та арифметично вірним; договір оренди є розірваним на вимогу позивача з 01.05.2022, однак відповідач звільнив орендоване приміщення лише 11.07.2023, а тому зобов`язаний сплатити неустойку за несвоєчасне повернення орендованого майна на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

За висновком судів відсутні підстави для звільнення орендаря від сплати орендної плати в порядку частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією російської федерації проти України, оскільки відповідач користувався орендованим приміщенням у період чинності договору оренди.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про відмову в позові повністю.

За доводами скаржника суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 617 Цивільного кодексу України, статтю 218 Господарського кодексу України, статтю 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні», порушив статтю 46 ГПК України, без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 01.06.2021 у справі № 910/9258/20, від 09.11.2021 у справі №913/20/21, від 09.10.2019 у справі №910/23489/17, а також в постанові Вищого господарського суду України від 16.05.2017 у справі № 903/470/16. Скаржник зазначає, що у зв`язку зі запровадженням воєнного стану майже припинилась реалізація та постачання непродовольчих товарів, що позбавило відповідача можливості отримання прибутку, що є підставою для зменшення орендної плати або звільнення від її сплати. Також скаржник посилається на невірне визначення судом першої інстанції адреси орендованого майна, яка є відмінною від тієї, що зазначена в договорі оренди, що на переконання скаржника свідчить про зміну предмета позову у непроцесуальний спосіб.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

На предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

Скаржник посилається на неврахування судами загальних висновків Верховного Суду у справах № 913/20/21, № 910/9258/20 стосовно характеру та ознак форс-мажорних обставин, необхідності доведення факту їх виникнення, а також того, що сторона, яка посилається на форс-мажор як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих собою, але і те, що вони були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку. У справі № 910/9258/20 Верховний Суд також виснував, що підтвердження форс-мажорних обставин може бути підставою для звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань, а не для примусового внесення змін до договору, якщо договором не передбачено іншого.

У постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 910/23489/17, на яку також посилається скаржник, також наведені загальні висновки про застосування положень статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" (про те, що за загальним правилом неможливість виконання зобов`язання внаслідок дії непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання), частини 4 статті 14 Цивільного кодексу України (щодо кореляції з умовами договору щодо продовження строку виконання зобов`язань на період дії форс-мажорних обставин), Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (відносно того, що законом визначений правовий режим на тимчасово окупованій території України, за матеріальну шкоду, завдану юридичним особам, відповідає російська федерація, як держава, що здійснює окупацію).

Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій відхилили доводи відповідача та констатували відсутність правових підстав для звільнення відповідача від сплати орендної плати за користування спірним приміщенням в порядку частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України з підстави не доведення останнім неможливості користування орендованим майном внаслідок настання форс-мажору - введення в України воєнного стану.

У той же час у наведених скаржником постановах Верховний Суд виходив із конкретних встановлених судами обставин справи, які є істотно відмінними від обставин даної справи, оскільки у жодній з наведених скаржником справ суди не вирішували питання звільнення наймача від сплати орендної плати у зв`язку з неможливістю користування орендованим майном внаслідок форс-мажору.

Верховний Суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, відповідно до яких правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі

У справі № 917/1739/17, на яку також посилається скаржник, предметом судового розгляду були вимоги міської ради до фізичної особи - підприємця про стягнення збитків, завданих внаслідок неотримання орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості відповідача.

Скаржник у касаційній скарзі цитує окремий абзац тексту мотивувальної частини постанови Верховного Суду в наведеній справі, який містить викладення змісту норми частини 3 статті 46 ГПК України та загальне визначення понять «предмет позову» та «підстава позову».

Разом із тим підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Отже, цитування скаржником окремого висновку, наведеного Верховним Судом, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Водночас посилання скаржника у касаційній скарзі на неврахування судами постанови Вищого господарського суду України від 16.05.2017 у справі № 903/470/16 суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки ця постанова не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, оскільки такими судовими рішеннями є постанови Верховного Суду.

Таким чином правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначених скаржником постановах Верховного Суду, є істотно відмінні за нормативно-правовим регулюванням, фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведених до порівняння постановах Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.

Відтак визначений скаржником виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 і рішення Господарського суду Сумської області від 12.12.2023 у справі № 585/1180/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.