ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"25" березня 2025 р. Справа№910/11376/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 25.03.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024

у справі №910/11376/24 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»

до Громадської організації «Головна рада українських офіцерів»

про визнання недостовірною та спростування інформації, зобов`язання вчинити дії та стягнення 100 000,00 грн моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» (далі-відповідач) про визнання недостовірною та спростування інформації, зобов`язання вчинити дії та стягнення 100 000,00 грн моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачем у листі №1365 від 07.07.2024 було поширено інформацію, що є недостовірною та має негативний вплив, а також порушує охоронювані права та інтереси Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», зокрема його ділову репутацію.

Господарський суд міста Києва рішенням від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 позов задовольнив частково. Визнав недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» інформацію, викладену в Заяві Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» від « 07» липня 2024 року за №1365, адресовану Верховному головнокомандувачу Збройних Сил України - Президенту України Володимиру Олександровичу Зеленському. Зобов`язав Громадську організацію «Головна рада українських офіцерів» не пізніше наступного дня після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі відкликати заяву Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» від « 07» липня 2024 року за №1365, адресовану Верховному головнокомандувачу Збройних Сил України - Президенту України Володимиру Олександровичу Зеленському. В іншій частині позову відмовив. Стягнув з Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» на користь Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» судовий збір у розмірі 4 844, 80 грн. Повернув з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» судовий збір у розмірі 1 816, 80 грн, сплачений за платіжною інструкцією №LGF2376 від 08.08.2024.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» інформацію, викладену в Заяві Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» від « 07» липня 2024 року за №1365, адресовану Верховному головнокомандувачу Збройних Сил України - Президенту України Володимиру Олександровичу Зеленському та зобов`язання Громадську організацію «Головна рада українських офіцерів» відкликати заяву Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» від 07.07.2024 №1365, адресовану Верховному головнокомандувачу Збройних Сил України - Президенту України Володимиру Олександровичу Зеленському такими, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач ніяким чином не навів та не обґрунтував заявлену до стягнення суму моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, з огляду на що, беручи до уваги, що саме на позивача покладається обов`язок довести розмір завданої шкоди, суд дійшов висновку відмовити у позові Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди ухвалено в порушення норм матеріального права, правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладених в постанові за результатами розгляду справи в подібних правовідносинах, висновок суду про недоведеність розміру моральної шкоди не відповідає встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову підлягає скасуванню, виходячи з того, що позивач в своєму позові надав докази не тільки поширення інформації, а й того, що за результатами такого поширення недостовірної інформації позивач був змушений надавати пояснення та обґрунтування того, що поширена відповідачем інформація є недостовірною.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.01.2025 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11376/24. Відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24.

Матеріали справи №910/11376/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 27.01.2025.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.01.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржник у встановлений строк усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідного клопотання.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.02.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 25.03.2025 о 12 год 30 хв.

25.03.2025 представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

Представник відповідача у судове засідання 25.02.2025 своїх представників, чи особисто, в судове засідання не направив, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до пункту 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07.07.2024 на адресу Верховного головнокомандувача Збройних Сил України Президента України Володимира Олександровича Зеленського надійшла заява Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» за №1365, підписана Головою Головної Ради Українських Офіцерів Генерал Полковником Л.Л. Лісовим.

У вищевказаній заяві викладена інформація, яка, за твердженням позивача, порушує його ділову репутацію та підлягає спростуванню, а саме, у вищезазначеній заяві №1365 зазначено:

«В громадську приймальню Головної Ради Українських офіцерів звернулись працівники та профспілкові активісти Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» зі 100 процентною державною власністю, з приводу того, що керівництвом Пароплавства та його незаконними діями знищується Пароплавство та наноситься прямий збиток державі Україна. Проводиться і готується прихована приватизація та знищення плавзасобів Пароплавства. Знищується останній торговий шлях України Одеса - Чорне море - Ізмаїл - Дунай - Європа.»;

«Водії очікують завантаження водного транспорту тижнями»;

«... підприємством Міністерства інфраструктури Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» приховано знищується флот, його основні плавзасоби. Із трьох барж, які є арештовані судом у кримінальній справі НАБУ, використовується одна баржа, яка не може перевозити вантажі по мілководному Дунаю»;

«За три місяці з обороту виводяться три плавзасоби державного майна і не використовуються для забезпечення Національної Оборони України. Одна така оборутка наносить Державі більше 6 (шести) мільйонів гривень збитку та зменшує оборот перевезень більше 100 000,00 тонн»;

«На сьогодні вже вкрадено плавзасобів на 86 мільйонів гривень. І готується розкрадання ще п`яти плавзасобів через австрійську фірму. Розкрадання Українського Дунайського Пароплавства йде по схемі розкраденого Дніпровського річкового пароплавства у місті Києві. Всім цим розкраданням керують агенти ФСБ російської федерації, що працюють на ПРАТ «Українське Дунайське Пароплавство», або працювали в Міністерстві Інфраструктури.»;

«В Українському Дунайському Пароплавстві є свій судноремонтний завод, і він не ремонтує плавзасоби і не відновлює їх, і не ставить на них нові двигуни Мітцубіші, хоча в Україні цей сервіс розвинутий, а замовлення передаються на австрійську фірму. 3 якою ціллю - з ціллю розкрадання плавзасобів України через заборгованість України австрійській фірмі»;

«Так, ПРАТ «Українське Дунайське Пароплавство» незаконно розширило штат працівників своїх представництв за кордоном в Угорщині (Будапешт) та Австрії (Відень). І заповнило цей штат працівниками, які не мають ніякого відношення до флоту і міжнародних перевезень, і тими особами, які причетні до системи розвідки російської федерації, а також забезпечило їм бронювання. Тобто, представництва ПРАТ «Українське Дунайське Пароплавство» за кордоном перетворені в штаби російської розвідки в Європейському Союзі. Керівництвом ПРАТ «Українське Дунайське Пароплавство» незаконно і приховано відкрито п`ять рахунків та особистих рахунків пов`язаних осіб, де розміщаються і приховуються прибутки ПРАТ «Українське Дунайське Пароплавство» в розмірі 245 мільйонів євро в рік, і не надходять до державного бюджету України.»;

«Так в Українському Дунайському Пароплавстві був незаконно звільнений з посади керівник антикорупційного центру, що виявив зловживання керівництва Українського Дунайського Пароплавства, і це звільнення було погоджено Міністерством Інфраструктури, всупереч чинному антикорупційному законодавству України.»;

«Готуючи Українське Дунайське Пароплавство і його плавзасоби і основні фонди до розкрадання, Міністерство не провело жодної матеріально-фінансової ревізії за більш ніж п`ять років, але дало дозвіл на реалізацію плавзасобів, і якби вони не були арештовані судом у кримінальній справі НАБУ, то уже б всі плавзасоби були б реалізовані угорській фірмі, заснованій ФСБ російської федерації»;

«Крім цього планувалась незаконна реалізація приміщень в місті Будапешт і в місті Відень Українського Дунайського Пароплавства угорським і російським підприємствам за низькою ціною, що може привести до повного знищення Українського Торгового шляху Одеса - Чорне море - Ізмаїл - Дунай - Європа і перевізника на цьому шляху Українського Дунайського Пароплавства.»

Листом №9841/46/14-24 від 02.08.2024 Начальником Управління морського та річкового транспорту Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на виконання листів Секретаріату Кабінету Міністрів України від 29.07.2024 №18110/0/2-24 та Офісу Президента України від 26.07.2024 №44-01/961 направлено прохання надати пояснення щодо порушених у зверненні №1365 від 07.07.2024 голови Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» Лісового Л.Л. питань.

Позивач зазначив, що поширена інформація у заяві №1365 від 07.07.2024 є недостовірною та має негативний характер, порушує охоронювані права та інтереси позивача, зокрема ділову репутацію позивача, з чим погодився і суд першої інстанції у даній справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу учасників справи, що в силу положень частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно прохальної частини апеляційної скарги позивача предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 в частині відмови у стягненні з Громадської організації «Головна рада українських офіцерів» на користь Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн, а тому, враховуючи вимоги частини 1 статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України, серед іншого, унормовано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 № 2664-III (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі кримінальні правопорушення і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Релевантність цього визначення для врахування у правовідносинах із відшкодування шкоди підтверджується, зокрема, висновками щодо застосування цієї норми Закону у постановах Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 915/1375/20, від 06.10.2022 у справі № 910/18745/21, від 09.03.2023 у справі № 910/17451/21 і суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відступу від такого тлумачення норми.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.03.2024 у справі № 914/2253/23 зроблено висновки, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт приниження ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У даній справі при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди позивач зазначає, що виходив з характеру правопорушення, того, що відповідач не мав жодних підстав та причин щодо поширення неправомірної інформації про позивача, зробив поширення негативної інформації щодо позивача умисно, з метою дискредитації та нівелювання досягнень позивача, використав для цього недопустимі прийоми, зокрема серед іншого стверджував, що посадові особи вчинили злочини, в тому числі проти держави, а також ті обставини, що позивач вимушений прикласти зусиль для спростування безпідставних та умисних звинувачень, а саме - таких як надання пояснень Міністерству розвитку громад, територій та інфраструктури України так і звернувшись до суду із позовом.

Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі по тексту - Закон №2657-XII) регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (стаття 7 Закону №2657-XII).

Статтею 201 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини 1 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.

Частиною першою статті 94 ЦК України передбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Частиною другою статті 34 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) передбачено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Отже, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Стаття 22 Закону №2657-XII визначає, що масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб.

Інформація яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що як вбачається з матеріалів справи, лист відповідача №1365 від 07.07.2024 був направлений до Верховного головнокомандувача Збройних Сил України Президента України Володимира Олександровича Зеленського, тобто не був поширений на необмежене коло осіб, відповідно не є масовою інформацією.

З урахуванням того, що позивач не надав докази на підтвердження обставин щодо заподіяння Приватному акціонерному товариству «Українське Дунайське пароплавство» саме моральної шкоди, не повідомив суд як саме та скільки часу, зусиль необхідно йому для відновлення тієї репутації, яка, на його думку, існувала до порушеного права, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав шляхом направлення відповідачем листа №1365 від 07.07.2024 до Верховного головнокомандувача Збройних Сил України Президента України Володимира Олександровича Зеленського.

Посилання позивача, що написання пояснень Міністерству розвитку громад, територій та інфраструктури України так і звернення до суду із даним позовом призвело до понесення позивачем моральної шкоди, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки такі дії є діяльністю позивача, яка охоплює питання документування та організації роботи з документами в процесі його управлінської діяльності та не може розцінюватись як вчинення дій, що приносить моральну шкоду.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц).

Позивач зазначив, що розмір моральної шкоди ним було визначено виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, як це зазначено в ст. 3 ЦК України, однак не навів суду обґрунтування заявленого ним розрахунку моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Судом апеляційної інстанції враховано, що позивачем не доведено суду, що стягнення з відповідача 100 000, 00 грн призведе до розумного задоволення потреб позивача.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних та/або фізичних страждань та/або втрат немайнового характеру, не додано доказів фактичного сприйняття поширеної відповідачем інформації, тобто не додано доказів наслідків заподіяної відповідачем шкоди, обґрунтувань, з чого позивач виходив при оцінці заподіяної йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору щодо стягнення моральної шкоди.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності господарського процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову позивачу у стягненні з відповідача моральної шкоди на суму 100 000, 00 грн.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам позивача, викладеним в апеляційній скарзі, із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 в оскаржуваній частині прийняте з дотриманням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2024 у справі №910/11376/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство».

4. Матеріали справи №910/11376/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 31.03.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська