ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Дніпро Справа № 908/1390/19(908/2964/21)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Мороза В.Ф.,

при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Юлдашев О.О.) від 10.10.2023р. у справі № 908/1390/19 (908/2964/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ, (01015, м. Київ, вул. Старонаводницька, 13, кв.49)

до відповідачів: 1/ Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС (вул. Чумаченка, 8, офіс 3, м. Запоріжжя, 69059, )

2/ Товариства з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна, (пров. Волзький, 3, офіс 28, м. Одеса, 65007)

3/ Товариства з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13, (вул. Предславинська, 34Б, м. Київ, 03150)

про визнання недійсними договору поставки, договору про зміну кредитора, виключення відомостей з реєстру кредиторських вимог

в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС, (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3), -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.06.2019р. відкрито провадження у справі № 908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, відкрито процедуру санації Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" у відповідності до вимог ст. 94 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою Господарського суду Запорізької області від 24.09.2019р. у справі № 908/1390/19 припинено процедуру санації Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" призначено арбітражного керуючого Бандуру І.В.

17.08.2021р. ухвалою Господарського суду Запорізької області, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2022, визнано кредиторські вимоги ТОВ "Альянс ВВ" до боржника у розмірі 95 510 502,08 грн. основного боргу з четвертою чергою задоволення, пені у розмірі 71 785 856,20 грн. з шостою чергою задоволення та 4 204 грн. судового збору з першою чергою задоволення; решту заявлених кредиторських вимог у розмірі 18 491 134,62 грн. відхилено.

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс ВВ" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кур`єр Україна", Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегатрейд 13" про визнання недійсними договору поставки, договору про зміну кредитора, виключення відомостей з реєстру кредиторських вимог, для розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС".

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 01.11.2021 у справі № 904/1390/19 (908/2964/21) прийнято позовну заяву ТОВ Альянс ВВ до ТОВ Мегаполіс ДКС, ТОВ Кур`єр Україна, ТОВ Мегатрейд 13 про визнання недійсними договору поставки, договору про зміну кредитора, виключення відомостей з реєстру кредиторських вимог для розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство ТОВ Мегаполіс ДКС, відкрито провадження з розгляду позовної заяви.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.08.2022 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегатрейд 13" за вх. № 900/2022 задоволено. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 17.08.2021 у справі № 908/1390/19 скасовано, справу № 908/1390/19 в частині розгляду кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс ВВ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" передано на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.03.2023 визнано кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ у розмірі 95 510 502 грн. 08 коп. основного боргу (4-та черга задоволення), 71 785 856 грн. 20 коп. пені (6 - та черга задоволення). Зобов`язано ліквідатора включити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ до реєстру вимог кредиторів у відповідності до вимог Кодексу України з процедур банкрутства. Зобов`язано ліквідатора включити витрати заявника по сплаті судового збору за подання заяви (вх. № 22934/08-08/20 від 23.11.2020) у розмірі 4 204 грн. 00 коп. до реєстру вимог кредиторів відповідно до вимог Кодексу України з процедур банкрутства. В іншій частині заяви відмовлено.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 у справі № № 904/1390/19 (908/2964/21) задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, кредитор банкрута - Товариство з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ", як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р. у справі № 908/1390/19 (908/2964/21) та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ у повному обсязі та визнати недійсним Договір поставки № 03/09-18 від 03.09.2018. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС та Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна, визнати недійсним Договір про зміну кредитора (відступлення права вимоги) б/н від 12.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна та Товариством з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13, виключити з реєстру кредиторських вимог відомості про Товариство з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна та Товариство з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема вказує наступне:

- Товариство з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ" є кредитором банкрута, втім судом першої інстанції не залучено його до участі у розгляді справи та не повідомлено про судові засіданні у справі, чим порушені його процесуальні права та норми ГПК України;

- розгляд позову Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ стосується прав та інтересів ТОВ "СІТІ ЛПГ", оскільки результат його розгляду впливає на обсяг кредиторських вимог до банкрута та можливість задоволення кредиторським вимог апелянта;

- суд першої інстанції не врахував, що матеріалами справи не підтверджується існування мети підприємницької діяльності при укладенні ТОВ Мегаполіс ДКС та ТОВ Кур`єр Україна Договору поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р. та його реальне виконання сторонами, що свідчить про фіктивність відповідної господарської операції та фраудаторність договору, який було укладено на шкоду іншим кредиторам;

- недійсність Договору поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р. обумовлює і недійсність Договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги) б/н від 12.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна та Товариством з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13 та необхідність виключення з реєстру кредиторських вимог відомостей про Товариство з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна та Товариство з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.02.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2024 відмовлено ТОВ "СІТІ ЛПГ" у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023. Апеляційну скаргу ТОВ "СІТІ ЛПГ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.07.2024р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ" задоволено, ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 908/1390/19 (908/2964/21) скасовано, а справу передано до Центрального апеляційного господарського суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29.07.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Коваль Л.А. та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2024р., для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чередка А.Є., суддів - Мороза В.Ф., Іванова О.Г.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2024р. поновлено строк подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р. у справі № 908/1390/19 (908/2964/21), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 11.11.2024р.

На підставі розпоряджень керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із вчиненням процесуальної дії відкриттям провадження у справі та тимчасовою непрацездатністю судді Коваль Л.А. - члена колегії суддів, визначеного протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29.07.2024 року, та протоколів передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.11.2024р., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чередка А.Є., суддів - Мороза В.Ф., Іванова О.Г.

В судовому засіданні по справі оголошувались перерви з 11.11.2024р. по 21.01.2025р. та з 21.01.2025р. по 18.03.2025р.

Представники апелянта та ТОВ Альянс ВВ у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсягу та просили її задовольнити.

Представники ТОВ Мегатрейд 13 у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги апелянта заперечують, вважають оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу апелянта безпідставною, посилаючись при цьому на відсутність підстав для визнання недійсними Договору поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р. та Договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги) б/н від 12.04.2021, зокрема недоведення позивачем та апелянтом нереальності господарської операції за спірним договором поставки, обгрунтованість вимог за яким була визнана судом при розгляді заяви ТОВ Кур`єр Україна про визнання грошових вимог до боржника.

Також, представником ТОВ Мегатрейд 13 подано до апеляційного суду клопотання про закриття провадження за апеляційною скаргою ТОВ СІТІ ЛПГ на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р. через відсутність вирішення цим рішенням прав та обов`язків апелянта.

Ліквідатор ТОВ Мегаполіс ДКС та його представник у відзивах на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечують, просять апеляційний суд апеляційну залишити без задоволення як необгрунтовану чи закрити апеляційне провадження.

Інші учасники справи своїм правом участі в судовому засіданні не скористались, про час та місце його проведення були повідомлені апеляційним судом належним чином.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що неявка представників інших учасників справи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а апеляційним судом не визнавалася явка в судове засідання представників учасників справи обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності інших учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час пред`явлення у цій справі позову та ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, в редакції на час подання позову у справі, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Звертаючись до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсними спірного Договору, в якості правової підстави для визнання його недійсними кредитор наводив норми ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та посилався на фраудаторність спірного Договору, зокрема вказував, що внаслідок його укладення боржник став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

При апеляційному перегляді справи колегія суддів враховує, що Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду з метою єдності та сталості судової практики щодо застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 дійшов висновку, що норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм Кодексу України з процедур банкрутства, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію Кодексу України з процедур банкрутства, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Постановою Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 було уточнено правову позицію судової палати щодо застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов до наступних висновків.

Критерієм для застосування норм статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Аналіз норм статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Враховуючи наведені вище висновки зроблені у постановах Судової палати для розгляду справ про банкрутство від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 та від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13, а також те, що спірний Договір поставки укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС та Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна, 03.09.2018р., а провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС відкрито 25.06.2019р., тобто до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, до підстав визнання недійсним спірного правочину боржника має застосовуватися ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, відповідно до ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення директора Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області із заявою про порушення (відкриття) справи про банкрутство з метою проведення процедури санації в порядку ст. 94 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом була наявність у боржника заборгованості, перед двома кредиторами: ТОВ Лісандра та ТОВ Кур`єр Україна на загальну суму 2 322 143,00 грн.

При цьому, ТОВ Лісандра не зверталося до Господарського суду Запорізької області із заявою про визнання грошових вимог, отже фактично єдиною підставою для неплатоспроможності ТОВ Мегаполіс ДКС та відкриття провадження у справі про банкрутство стала наявність зобов`язання перед ТОВ Кур`єр Україна за спірним Договором, визнання якої у справі про банкрутство, також впливає на задоволення кредиторських вимог інших кредиторів.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство.

Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18).

Боржник, який відчужує активи (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.07.2021, у справі N 927/531/18 від 29.09.2021 у справі N 456/604/17, від 24.11.2021 у справі N 905/2030/19 (905/2445/19), від 19.07.2022 у справі N 904/6251/20 (904/316/21).

Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони критично зменшили платоспроможність боржника, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі N 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі N 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі N 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі N 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі N 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі N 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі N 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача місцевий господарський суд виходив з недоведення позивачем нереальності господарської операції з поставки продукції за Договором та встановлення обгрунтованості підстав, дійсності вимог за цією операцією в ухвалі від 15.08.2019р.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції безпідставними та помилковими.

Так, аналіз приписів ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 6 Господарського Кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.

Положеннями ч. 1 ст. 19 та ч.ч. 1, 2 ст. 67 ГК України, визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

Для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Водночас, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин - поняття, яке охоплює поняття договору. Кожний договір - є правочином, але не кожний правочин є договором.

Вчинення господарських операцій опосередковує виконання господарського договору, а відтак місце та час вчинення господарської операції, реальна можливість її вчинення з урахуванням наявних матеріально-трудових ресурсів тощо, має вирішальне значення в контексті надання оцінки дійсності правочину, на виконання якого вчинено відповідні господарські операції, та відповідно його кваліфікації з точки зору сумнівності.

В доктрині під господарською операцією розуміють вольовий акт (спільний вольовий акт), вчинений у межах однієї з трьох стадій суспільного відтворення виробництва, розподілу, обміну. Показники господарської операції забезпечують кількісну характеристику операції за допомогою відповідних вимірників (натуральних, трудових, грошових).

Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є: відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.

Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, суб`єкти господарювання повинні мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для виникнення прав та обов`язків учасників такої операції.

Крім того, обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Про неможливість здійснення господарських операцій може свідчити, зокрема, відсутність у контрагента необхідних умов для здійснення певного виду діяльності або трудових ресурсів, транспортних засобів, які є необхідними для здійснення такого виду діяльності, недостатність часу, майна тощо. Крім того, контрагент повинен мати право на зайняття відповідною діяльністю. Відповідний вид діяльності має бути передбачений його статутом та внесений до ЄДР за КВЕД.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18 та постанові Верховного Суду від 18.03.2020 зі справи № 927/986/17.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності також кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Вищенаведена позиція узгоджується із змістом п.п. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом в постановах від 05.11.2019 у справі № 818/6203/13-а (адміністративне провадження № К/9901/3574/18), від 15.01.2019 у справі № 826/4717/16 (адміністративне провадження № К/9901/32780/18).

Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Поняття економічного ефекту не розкрито в Податковому кодексі України. Однак із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом в постанові від 07.03.2019 у справі № 818/3838/15 (адміністративне провадження № К/9901/25075/18).

Реальність вчинення тієї чи іншої господарської операції безпосередньо пов`язана з наявністю розумної економічної причини (ділової мети) на її вчинення.

Розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції суб`єкта господарювання на отримання позитивного економічного ефекту.

Поняття економічного ефекту в законі не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.

Проте з визначеного ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не можуть вважатися вчиненими в межах господарської операції.

Верховний Суд в постанові від 30.01.2019р. у справі № 911/5358/14 звертав увагу на те, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку. Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції. Однак, матеріали справи не містять документів, які б підтверджували обставини реального руху активів позивача у процесі здійснення господарських операцій зі своїм контрагентом. Позивач не був обмежений у праві довести правомірність та реальність набуття ним товару у власність на підставі укладеного з контрагентом договору шляхом подання належних доказів, які б підтверджували таку господарську операцію, враховували її мету, зміст та специфіку. Позивач повинен був подати документи, які б переконливо свідчили про реальність здійсненої ним господарської операції з придбання цього товару у контрагента та його подальшої поставки відповідачу. У таких документах мало б бути відображено умови реалізації цих господарських операцій, з урахуванням специфіки майна, що поставлялось, місця його виготовлення та місцезнаходження, вчинених дій, спрямованих на його придбання у виробника, існування у сторін необхідних умов для досягнення мети цих господарських операцій (наявність управлінського персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС (покупець) було укладено Договір поставки № 3/09-18 (далі Договір), згідно з п.п. 1.1., якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця продукцію, визначену у п. 2.1. Договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію в асортименті, кількості та за цінами, викладеними в Додатках до цього Договору, які є його невід`ємними частинами.

За п.п. 2.1., 2.2. Договору, найменування, одиниці виміру та загальна кількість продукції, що є предметом поставки за цим Договором, асортимент, номенклатура визначаються у відповідному замовленні покупця або погоджується сторонами у відповідних додатках.

Фактична кількість, асортимент та розфасування продукції, що підлягає поставці покупцеві, вважається узгодженим сторонами в момент отримання постачальником попередньої оплати згідно умов Договору або в момент підписання відповідних Додатків до Договору.

Згідно з п.п. 4.1. Договору, поставка продукції здійснюється окремими партіями, відповідно до наданого покупцем та схваленого постачальником замовлення на поставку продукції, або/чи відповідного Додатку.

Відповідно до п.п. 5.1. Договору, доставка продукції здійснюється транспортом сторони, зазначеної у відповідним чином узгодженому замовленні покупця. Адреса складу доставки зазначається покупцем у замовленні або узгоджується сторонами у відповідному Додатку.

Одночасно з передачею кожної партії продукції постачальник передає покупцеві наступні документи: один оригінальний екземпляр товарно-транспортної накладної чи/або накладної на відпуск товару; один оригінальний екземпляр податкової накладної; один оригінальний екземпляр рахунку-фактури на дану партію продукції.

За п.п. 7.1. Договору, оплата за партію продукції, яка підлягає поставці відповідно до прийнятого постачальником до виконання замовлення покупця здійснюється шляхом сплати 100% вартості партії продукції в якості попередньої оплати на підставі наданого постачальником рахунку протягом 5 робочих днів з дати підписання Договору.

Покупцем було складено замовлення № 1 від 03.09.2018р. на постачання продукції (металу) на суму 1 374 345,00грн., а також між сторонами підписано Специфікацію № 1 до Договору, якою вони визначили кількість та ціну продукції (металу) на суму 1 374 345,00грн.

Проте, всупереч умовам п. 5.1. Договору сторони не визначили, а ні сторони, яка здійснює транспортування продукції, а ні місця її постачання.

На підтвердження виконання Договору, між сторонами, в особі керівників постачальника та покупця, було лише підписано видаткову накладну № 07/09-18 від 07.09.2018р., згідно з якою постачальник виписав, а покупець отримав метал кількістю 20.734тн. на загальну суму 1 374 345,00грн.

Втім, будь-яких доказів фактичного постачання ТОВ Кур`єр Україна на користь ТОВ Мегаполіс ДКС металу загальною кількістю 20.734тн., зокрема товаро-транспортних накладних, договорів перевезення чи експедиції, довіреностей на отримання товаро-матеріальних цінностей, а також оформлення такої господарської операції у податковому та бухгалтерському обліку ТОВ Кур`єр Україна та ТОВ Мегаполіс ДКС, матеріали справи не містять.

Також, в матеріалах справи відсутня податкова накладна, передача якої разом з продукцією передбачена п. 5.1. Договору, натомість наявний лист ГУ ДПС у Одеській області від 10.01.2022р., направлений у відповідь на запит Господарського суду Запорізької області, згідно з яким ТОВ Кур`єр Україна анульовано свідоцтво платника ПДВ з 05.02.2015р. з причини «відсутність підтвердження місцезнаходження юридичної особи», а підприємство не звітує до податкової з 2015р.

Крім цього, всупереч умовам п. 7.1. Договору передача продукції згідно з видатковою накладною № 07/09-18 від 07.09.2018р. була здійснена до проведення покупцем 100% передоплати вартості партії продукції, оскільки заборгованість за поставку цієї продукції і була підставою для звернення ТОВ Кур`єр Україна з заявою з грошовими вимогами до ТОВ Мегаполіс ДКС у даній справі про банкрутство.

Так, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.08.2019р. визнано конкурсним кредитором у справі № 908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС - Товариство з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна з грошовими вимогами до боржника у розмірі 1 374 345,00 грн., які віднесені до 4-ї черги задоволення.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про встановлення реальності господарської операції за Договором в ухвалі від 15.08.2019р., адже в матеріалах справи відсутня ухвала про визнання грошових вимог ТОВ Кур`єр Україна, а зі змісту ухвали від 15.08.2019р. вбачається, що вона постановлена за результатами попереднього засідання та не містить будь-яких висновків про обгрунтованість грошових вимог ТОВ Кур`єр Україна.

Проте, як вже вище зазначалось, наявні у справі первинні документи на підтвердження господарської операції за спірним Договором, а саме видаткова накладна № 07/09-18 від 07.09.2018р., не підтверджують її реальне вчинення.

Апеляційний суд також враховує, що господарською операцією в розумінні Закону України Закону України Про бухгалтерський облік та звітність в Україні є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст. 1).

Як встановлено положеннями статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та звітність в Україні, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, згідно ч. 1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та звітність в Україні первинні документи, по перше - фіксують факти здійснення господарських операцій і, по друге - слугують підставою для бухгалтерського обліку цих операцій. А на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник (частина 2 статті 3 Закону України Про бухгалтерський облік та звітність в Україні).

При цьому, лише реальні зміни майнового стану платника податків є визначальною ознакою господарської операції. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Насамперед йдеться про реальність і товарність господарської операції, а також про підтвердження/непідтвердження товарності господарської операції належними і допустимими доказами.

Дана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2020 р. у справі № 918/335/17.

Тобто, в даному випадку для підтвердження господарських операцій з поставки продукції необхідно дослідити докази - документи, які б не лише формально описували зовнішню форму, а й розкривали внутрішню суть такої операції, її справжність та економічну вигоду, ділову мету. Такі документи в матеріалах справи відсутні та не надані ані відповідачем-1, ані відповідачем-2.

Відсутні в матеріалах справи і документи, які-б підтверджували право власності ТОВ Кур`єр Україна на продукцію, що нібито була поставлена боржнику за спірним Договором, наявність фінансових, трудових, технічних та технологічних ресурсів для придбання цієї продукції та її постачання боржнику, залучення третіх осіб для поставки товару, наявність в боржника ділової мети для придбання такої продукції та її використання у подальшій господарській діяльності.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами, відповідно до ст. 74 ГПК України.

Так, за своєю суттю принцип належності доказів означає спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Принцип допустимості доказів, в свою чергу, означає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, платіжні доручення, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року по справі № 813/2781/17.

З вищезазначених обставин справи вбачається, що видаткова накладна № 07/09-18 від 07.09.2018р. не розкриває внутрішню суть господарської операції, не відображає справжність та економічну вигоду господарської операції, тому не відповідає критеріям первинних документів, що в кінцевому рахунку свідчить про нереальність спірної господарської операції.

Таким чином, з обставин даної справи вбачається, що спірний Договір має усі ознаки фраудаторного правочину, вчиненого його сторонами всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам ТОВ Мегаполіс ДКС шляхом створення передумов для відкриття провадження у справі про банкрутство, визнання в ній неіснуючих кредиторських вимог з метою контролю над процедурою банкрутства, надання дружньому кредитору переваги у кількості голосів на засіданні зборів/комітеті кредиторів в ініційованій в подальшому справі про банкрутство та унеможливлення задоволення вимог інших кредиторів.

Крім цього, з огляду на вищенаведені обставини справи, спірний Договір має ознаки і фіктивного правочину.

Так, ч. 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Волевиявлення учасників спірного Договору не спрямоване на досягнення результату, обумовленого ним, оскільки постачання продукції боржнику не відповідає доктрині реальності господарських операцій, зокрема з матеріалів справи не вбачається існування необхідності в боржника в отриманні продукції, яка лише створила кредиторську заборгованість, що була підставою для звернення до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, що в кінцевому рахунку призвело до завдання шкоди іншим кредиторам неплатоспроможного боржника.

Враховуючи усе вищевикладене та приписи ст.ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 234 ЦК України, ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ, яке є кредитором банкрута, права та інтереси, якого порушені внаслідок укладення спірного Договору, адже визнання грошових вимог ТОВ Кур`єр Україна на підставі спірного Договору та статус єдиного конкурсного кредитора у справі, який зараз має процесуальний правонаступник останнього ТОВ Мегатрейд 13, впливають на реалізацію позивачем прав кредитора у процедурі банкрутства та можливий обсяг погашених кредиторських вимог, є правомірними, обгрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів враховує, що заявник апеляційної скарги - Товариство з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ також є кредитором банкрута, вимоги якого визнані ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2023р. у справі № 908/1390/19, відтак оскаржуване рішення відповідно теж стосується його прав та інтересів, що враховуючи не залучення його до участі в розгляді справи № 908/1390/19 (908/2964/21) та в силу ст.ст 50, 254, 277 ГПК України є підставою для його залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

За наведених обставин клопотання ТОВ Мегатрейд 13 про закриття провадження за апеляційною скаргою ТОВ СІТІ ЛПГ на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р. через відсутність вирішення цим рішенням прав та обов`язків апелянта є безпідставним та не підлягає задоволенню.

З огляду на правомірність позовних вимог позивача про визнання недійсним Договору поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р. підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним Договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги) б/н від 12.04.2021р.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.08.2021 здійснено процесуальну заміну кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна, (пров. Волзький, 3, офіс 28, м. Одеса, 65007) у справі № 908/1390/19 на Товариство з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13, (вул. Предславинська, 34Б, м. Київ, 03150).

Підставою для заміни було укладення 12.04.2021р. між ТОВ Кур`єр Україна (первісний кредитор) та ТОВ Мегатрейд 13 (новий кредитор) договору б/н про заміну кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги), згідно п.п. 1.1., якого первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору у відповідності із Договором поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р., укладеного між первісним кредитором та ТОВ Мегаполіс ДКС.

Отже, недійсність Договору поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р. відповідно до ст.ст. 216, 509, 512, 514 ЦК України спричиняє і недійсність Договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги) б/н від 12.04.2021р., а відповідна вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним Договору поставки.

Що стосується вимоги позивача про виключення з реєстру кредиторських вимог відомостей про Товариство з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна та Товариство з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13, то виходячи з приписів Кодексу України з процедур банкрутства та ГПК України така вимога не підлягає розгляду та задоволенню під час розгляду в позовному провадженні, в межах справи про банкрутство, позову про визнання недійсним провочину.

З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що в силу ст.ст. 275, 277 ГПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги апелянта, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги слід розподілити між сторонами, виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 231, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Залучити до участі у справі № 908/1390/19 (908/2964/21) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р. у справі № 908/1390/19 (908/2964/21) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023р. у справі № 908/1390/19 (908/2964/21) скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір поставки № 03/09-18 від 03.09.2018р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС та Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна.

Визнати недійсним Договір про зміну кредитора (відступлення права вимоги) б/н від 12.04.2021р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна та Товариством з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 2270,00грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 4 540,00грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс ВВ судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 2270,00грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мегаполіс ДКС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 405,00грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Кур`єр Україна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 6 810,00грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мегатрейд 13 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІ ЛПГ судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 405,00грн.

Видачу наказів, на виконання даної постанови, у відповідності до вимог ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 31.03.2025 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя О.Г. Іванов

Суддя В.Ф. Мороз