ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2025 р. Справа№ 911/880/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

прокурор: Федоренко О.П., прокурор відділу Київської обласної прокуратури;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Самойленко С.В., самопредставництво;

від третьої особи 1: Цуканова С.Г., адвокат;

від третьої особи 2: Горбайчук Л.В., адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 (повний текст складено 02.02.2024)

у справі № 911/880/23 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - 1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

2. ОСОБА_1

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У березні 2023 року Заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Козинської селищної ради (далі - Козинська селищна рада, позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - ПАТ "Промінвестбанк", Банк, відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТП "Вектор -Плюс" (далі - ТОВ "ТП "Вектор - Плюс") про:

1) усунення перешкод у здійсненні Козинською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, що розташовані на території смт. Козин Обухівського району Київської області, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

-№49930791 від 29.11.2019 стосовно права приватної власності ПАТ "Промінвестбанк" на земельну ділянку площею 0,6 га з кадастровим номером :03:033:0056;

-№49931515 від 29.11.2019 стосовно права приватної власності ПАТ "Промінвестбанк" на земельну ділянку площею 0,6 га з кадастровим номером :03:033:0057;

-№61780204 від 23.11.2021 стосовно права приватної власності ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" на земельну ділянку площею 0,3 га з кадастровим номером :03:033:0128;

-№61782029 від 23.11.2021 стосовно права приватної власності ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" на земельну ділянку площею 0,8949 га з кадастровим номером :03:033:0130;

2) усунення перешкод у здійсненні Козинською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, а саме:

-з кадастровими номерами :03:033:0056 (площею 0,6000 га), :03:033:0057 (площею 0,6000 га), шляхом їх повернення від ПАТ "Промінвестбанк" на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради;

-з кадастровими номерами :03:033:0128 (площею 0,3 га) та :03:033:0130 (площею 0,8949 га), шляхом їх повернення від ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" набули у власність спірні земельні ділянки, які належать до земель водного фонду і не могли передаватися у приватну власність, з порушенням вимог статті 20 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статті 89 Водного кодексу України (далі - ВК України), а отже їх перебування у володінні відповідачів є незаконним.

Мотивуючи наявність підстав для представництва інтересів громади та подання позову у даній справі в інтересах Козинської селищної ради, яка діє від імені та в інтересах Козинської територіальної громади як власника, поза волею якого спірні землі водного фонду вибули з користування та якого позбавлено можливості розпоряджатись цими земельними ділянками, тоді як відповідно уповноважений на представництво інтересів територіальної громади орган - Козинська селищна рада не вжила протягом тривалого часу жодних заходів з метою захисту інтересів територіальної громади щодо користування землями водного фонду та не планує звернення з позовами про повернення таких земельних ділянок у комунальну власність.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.07.2023 заяву ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" від 26.05.2023 (вх.№1664/23 від 26.05.2023) про заміну неналежного відповідача та закриття провадження у даній справі задоволено частково, закрито провадження у справі в частині позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Козинської селищної ради до ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). За висновком суду першої інстанції, спір у зазначеній частині не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки після звернення прокурора з позовом до господарського суду та відкриття провадження у даній справі ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" було здійснено відчуження двох спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :03:033:0128 та :03:033:0130 на користь фізичної особи ОСОБА_1.

Подальший розгляд даної справи здійснювався судом першої інстанції за заявленими прокурором позовними вимогами в інтересах держави в особі Козинської селищної ради до відповідача - ПАТ "Промінвестбанк" та щодо належних останньому спірних земельних ділянок.

Постановленою у судовому засіданні 10.07.2023 протокольною ухвалою суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування, третя особа 1).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.10.2023 у відповідності до вимог статті 50 ГПК України залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , третя особа 2), який придбав у ТОВ "ТП "Вектор-Плюс" земельні ділянки, провадження у даній справі стосовно спору щодо яких було закрито судом першої інстанції ухвалою від 10.07.2023.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, що розташовані на території смт. Козин Обухівського району Київської області, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

- № 49930791 від 29.11.2019 р. стосовно права приватної власності Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на земельну ділянку площею 0,6 га з кадастровим номером :03:033:0056;

- № 49931515 від 29.11.2019 р. стосовно права приватної власності Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на земельну ділянку площею 0,6 га з кадастровим номером :03:033:0057.

Присуджено усунути у здійсненні Козинською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами :03:033:0056 (площею 0,6000 га), :03:033:0057 (площею 0,6000 га) шляхом їх повернення від Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на користь Київської обласної прокуратури 10 736,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора, суд першої інстанції встановив, що матеріалами даної справи підтверджується належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду та їх перебування в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро, що унеможливлює вважати правомірною їх передачу у приватну власність фізичним, а в подальшому - і юридичним, особам.

Оскільки на час розгляду даної справи спірні земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровані за ПАТ "Промінвестбанк", і, як наслідок, Козинська селищна територіальна громада в особі Козинської селищної ради позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками водного фонду, суд першої інстанції визнав належним обраний прокурором спосіб захисту порушеного права у вигляді пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України, до нинішнього власника спірних земельних ділянок з метою усунення перешкод, які вони створюють власнику - Козинській селищній територіальній громаді, від імені якої виступає Козинська селищна рада, у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Водночас, надаючи оцінку дотримання прокурором принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні констатував, що позовна заява у даній справі не суперечить цим принципам, спрямована на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок водного фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ПАТ "Промінвестбанк" на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0056, :03:033:0057, підлягають скасуванню з одночасним припиненням речових прав відповідача на спірні земельні ділянки, а самі ділянки мають бути повернуті Козинській селищній територіальній громаді в особі Козинської селищної ради відповідно до приписів статей 16, 21, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Посилаючись на правову позицію, викладену у пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, відповідно до якої вимога щодо повернення земельної ділянки водного фонду розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки, суд першої інстанції відхилив заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог прокурора у даній справі, оскільки положення чинного законодавства щодо позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню.

Крім того, суд першої інстанції визнав, що прокурором дотримано вказаний у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок повідомлення позивача про здійснення захисту інтересів держави і територіальної громади у спірних правовідносинах та доведено факт не вжиття позивачем заходів, направлених на здійснення такого захисту щодо користування землями водного фонду, що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва інтересів держави у суді.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПАТ "Промінвестбанк" 23.02.2024 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі; стягнути з Київської обласної прокуратури на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги; застосувати позовну давність до позовних вимог Київської обласної прокуратури у справі № 911/880/23.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Банк зазначає, що рішення суду першої інстанції є неправомірним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, які встановлюють правила доказування, розподілу обов`язків доказування, належності, допустимості доказів, порядку збирання і дослідження доказів, що, в свою чергу, є підставою для його скасування.

Узагальнені доводи скаржника в апеляційній скарзі зводяться до таких підстав:

- оскаржуване рішення про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності Банку на спірні земельні ділянки, їх повернення до позивача, є втручанням в діяльність Банку та Фонду гарантування, в тому числі є зупиненням та втручанням в аукціон, що проводиться від імені та на замовлення Фонду гарантування як державного органу, що є порушенням статей 46, 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 137 ГПК України;

- судом першої інстанції проігноровано рішення судів від 29.05.2009 у справі №2-58/09, від 28.10.2013 у справі №1018/4559/13, від 05.11.2009 у справі №4/202-09/9, якими встановлено, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови, не знаходяться в межах прибережної захисної смуги;

- матеріали справи містять достатні дані та докази про здійснення передбаченої законом процедури видачі першим набувачам (фізичним особам) державних актів та набуття ними прав на земельні ділянки, подальше відчуження земельних ділянок на підставі нотаріально посвідчених договорів із послідуючим оформленням державних актів, проведення уповноваженими державними органами державної реєстрації переходу прав власності на земельні ділянки, які не оспорювались, в тому числі в межах цієї справи, прокурором;

- оскаржуване рішення повністю нівелює принцип реєстраціного підтвердження володіння, який має застосовуватися для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном та полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, встановлені в частині 1 статті 317 ЦК України, зокрема, права володіння;

- судом першої інстанції помилково взято до уваги інформацію, що міститься у схемах, доданих до копії відповіді ДНВП "Картографія" №464 від 07.12.2022, оскільки остання є недопустимим та недостовірним доказом, суперечить землевпорядній документації, стосується даних 2009 року, тобто є застарілою, та в силу чинного законодавства є нікчемною для даної справи;

- вимоги прокурора грунтуються на, нібито, незаконній приватизації земельних ділянок фізичними особами за рішенням №10 від 25.07.2002, однак наступні відчуження чи поділ земельних ділянок прокурором не оспорюються як протиправні;

- прокурор, подавши у даній справі негаторний позов, заявив про скасування рішень про державну реєстрацію прав лише останнього власника земельних ділянок - Банку, що є належним способом захисту порушених прав при подачі віндикаційного позову;

- матеріалами справи підтверджено, що прокурором пропущено строк звернення з даним позовом до суду, оскільки спірні правовідносини виникли 25.07.2002, з дати прийняття рішення №10 про передачу у приватну власність земельних ділянок, однак суд першої інстанції зазначеного не врахував та не застосував до пред`явленого прокурором позову наслідки спливу позовної давності відповідно до поданої відповідачем заяви;

- придбанням спірних земельних ділянок Банк не порушив жодних прав інших осіб, в тому числі і держави, а позбавлення його права власності на це нерухоме майно за рішенням суду є незаконним та непропорційним, оскільки покладає на Банк індивідуальний і надмірний тягар, не відповідає принципам, закладеним в статті 1 Першого протоколу до Конвеції.

Також, в апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що копію оскаржуваного рішення скаржник отримав в електронному кабінеті ЄСІТС (доставлено 02.02.2023 о 21:14), що підтверджується відповідною довідкою в матеріалах справи.

У поданому 14.02.2025 до суду апеляційної інстанції через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" поясненні, Банк наголошував на тому, що прокурором та позивачем не надано до матеріалів цієї справи належних доказів віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду та їх перебування в межах прибережної захисної смуги, оскільки чинне законодавство (статі 1, 20, 28, 36 Закону України "Про Державний земельний кадастр", стаття 25 Закону України "Про землеустрій") встановлює певний порядок віднесення земель до водного фонду і визначає чіткий перелік документів, які можуть підтверджувати чи спростовувати належність земельних ділянок до земель водного фонду. За твердженням відповідача, такими документами можуть бути: акти органів влади; проекти землеустрою, виготовлені компетентними особами; містобудівна документація, розроблена та затверджена компетентними особами; технічна документтація на землю, схеми водоохоронних земель, обмінні файли, виготовлені компетентними особами; дані з Державного земельного кадастру, дані з Публічної кадастрової карти та інші офіційні документи із землеустрою. Отже, інформація, що міститься у схемах, доданих до відповіді №464 від 07.12.2022 ДНВП "Картографія", на яку посилається прокурор, не може бути оцінена як допустимий доказ накладення частини спірних земельних ділянок на землі водного фонду та суперечить документації з землеустрою.

Крім того, посилаючись на статі 19, 20 ЗК України, відповідач у поясненні зазначив про неможливість віднесення однієї і тієї ж земельної ділянки за цільовим призначенням одночасно до кількох категорій, що, у свою чергу, виключає віднесення спірних земельних до земель водного фонду та свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції у даній справі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 23.02.2024 апеляційну скаргу ПАТ "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Тищенко О.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2024 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/880/23; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ПАТ "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 до надходження до суду матеріалів справи.

06.03.2024 матеріали справи № 911/880/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

З 26.02.2024 по 08.03.2024 головуючий суддя (суддя-доповідач) Кравчук Г.А. перебував у відпустці. У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А. з 09.03.2024 по 18.03.2024, процесуальні дії у справі не здійснювались.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці.

Згідно з Протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 19.03.2024 апеляційну скаргу ПАТ "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Тарасенко К.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2024 задоволено клопотання ПАТ "Промінвестбанк", поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду на 16.04.2024 о 15 год 00 хв, запропоновано учасникам справи вчинити процесуальні дії в установлені судом апеляційної інстанції строки.

Однак, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці з 15.04.2024 по 17.04.2024 включно, судове засідання у призначений час не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 розгляд апеляційної скарги ПАТ "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 призначено на 15.05.2024 о 14 год 40 год.

У судовому засіданні 15.05.2024 судом апеляційної інстанції за результатами розгляду заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи її задоволено, розгляд справи відкладено на 09.07.2024 о 15 год 40 хв, про що постановлено відповідну ухвалу.

09.07.2024 на підставі частин 2, 3 статті 216 ГПК України судом апеляціної інстанції у судовому засіданні у даній справі оголошено перерву до 15 год 00 хв 13.08.2024, учасників судового процесу ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2024 повідомлено про призначене судове засідання.

Проте, зважаючи на відпустку судді Тарасенко К.В. та враховуючи приписи статті 32 ГПК України щодо сталості складу суду, що унеможливлює проведення судове засідання у призначений час, колегія суддів визнала за необхідне призначити справу до розгляду у судовому засіданні на іншу дату. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 розгляд апеляційної скарги ПАТ "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 призначено на 08.10.2024 о 14 год 45 год.

За результатами розгляду поданої представником третьої особи 2 адвоката Горбайчук Л.В. заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції судом апеляційної інстанції її задоволено, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 у даній справі постановлено судове засідання, призначене на 08.10.2024 о 14 год 45 хв, проводити в режимі відеоконференції; визначено особу, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - представника ОСОБА_1 адвоката Горбайчук Л.В.; попереджено сторін, що відповідно до частини 5 статті 197 ГПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У судовому засіданні, яке відбулось 08.10.2024, судом апеляційної інстанції у даній справі оголошено перерву до 10 год 00 хв 21.11.2024, визначено особу, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення: представника ОСОБА_1. адвоката Горбайчук Л.В., про що винесено відповідну ухвалу.

Однак, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А. з 04.11.2024 по 06.12.2024, судове засідання у призначений час не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 розгляд апеляційної скарги ПАТ "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі № 911/880/23 призначено на 11.02.2025 о 14 год 00 год за участю у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду представника третьої особи 2 адвоката Горбайчук Л.В.

У судовому засіданні 11.02.2025 та 19.02.2025 судом апеляційної інстанції у даній справі оголошено перерву до 11 год 00 хв 19.02.2025 та до 11 год 00 хв 20.03.2025 відповідно; визначено особу, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення: представника ОСОБА_1. адвоката Горбайчук Л.В., про що винесено відповідні ухвали.

Позиція інших учасників справи.

29.03.2024 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від Фонду гарантування надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування зазначеної позиції третя особа 1 зазначила, що позбавлення ПАТ "Промінвестбанк" права власності на майно, що набуто на законних підставах, призведе до фактичного зменшення ліквідаційної маси Банку на суму вартості спірного майна, що стане фактичним збитком для держави в особі Фонду гарантування, оскільки на дану суму вбачається неможливим задоволення вимог держави в особі Фонду та кредиторів Банку згідно з черговістю, визначеною статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

12.08.2024 до суду апеляційної інстанції від прокурора у відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 42 ГПК України надійшли пояснення (вих. №15/1-807вих24 від 07.08.2024), в яких зазначено, що справи №2-58/09 (1018/4559/12), №4/202-09/9 та справа №911/880/23, що розглядається, не є тотожними, у них є різними сторони і предмет позову. У перших двох справах прокуратура зверталась з віндикаційним позовом, у цій справі, №911/880/23, прокурор звернувся з негаторним позовом у порядку, визначеному статтею 391 ЦК України, до теперішнього власника земельних ділянок, підставами якого є встановлені обставини щодо віднесення спірних земельних ділянок саме до земель водного фонду, зокрема: інформація ДНВП "Картографія" від 07.12.2022 №464, згідно з якою вказані земельні ділянки знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро та повністю накладаються на землі водного фонду. Поряд з цим, прокурор у поданому поясненні наполягав на обранні ним ефективного способу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, оспорювані земельні ділянки мають бути повернуті позивачу, заявлені у позові вимоги є такими, що призведуть до поновлення прав законного власника, що узгоджується зі сталою судовою практикою, зокрема висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.01.2024 у справі №911/268/22.

30.09.2024 третью особою 2 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" подано до суду апеляційної інстанції пояснення, в якому заперечено доводи та аргументи прокурора, викладені у поясненні за вих. №15/1-807вих24 від 07.08.2024. Так, третя особа 2 звертає увагу, що з аналізу підстав, обставин, сторін, предметів позовів, які розглядалися судами у ініційованих органами прокуратури справах №2-58/09 (при новому розгляді присвоєно номер 1018/4559/12) про визнання рішень, договорів купівлі-продажу недійсними та повернення земельної ділянки, № 4/202-09/9 про визнання права власності та витребування землі з чужого незаконного володіння і у даній справі №911/808/23, що розглядається, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками спори виникли щодо тих самих земельних ділянок і їх цільового призначення, тобто встановлені у них факти є одними і тими ж, що визнаються всіма учасниками справи.

При цьому третя особа 2 зазначає, що у справі №1018/4559/13 на підставі висновку проведеної судової земельно-технічної експертизи, матеріалів технічної документації із землеустрою (виготовлено ТОВ "Земельно-кадастровий офіс", 2005), викопіювання з проекту формування території Козинської селищної ради (виготовлено ДП "Київський інститут землеустрою") суд визнав доведеним те, що спірні, в тому числі у справі №911/880/23, земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови і не знаходяться в межах прибережної захисної смуги. Отже, при вирішенні цієї цивільної справи судом не встановлено підстав вважати, що оспорювані в ній державні акти видані з грубими порушеннями чинного законодавства.

Твердження прокурора про те, що судовою земельно-технічною експертизою, призначеною і проведеною у справі №1018/4559/13, не вирішувалося питання віднесення/невіднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, третя особа 2 спростовує нормами чинного законодавства, якими не передбачено одночасного віднесення однієї і тієї ж земельної ділянки за цільовим призначенням до декількох категорій. Таким чином, якщо за висновком судової земельно-технічної експертизи у справі №1018/4559/13 спірні земельні ділянки віднесені до категорії земель житлової та громадської забудови, такий висновок виключає віднесення цих земельних ділянок до земель водного фонду.

Щодо визначеного прокурором способу захисту, третя особа 2 акцентує увагу на тому, що вимоги прокурора грунтується на твердженнях незаконної приватизації земельних ділянок фізичними особами на підставі рішення виконкому Козинської селищної ради №10 від 25.07.2002, про порушення подальших продажів та поділів цих земельних ділянок прокурором не заявляється, а пред`явлення вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав лише до останніх власників земельних ділянок є належним способом захисту прав при поданні віндикаційного позову, а не негаторного, з яким звернувся прокурор у даній справі.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача. При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що відсутність такого відзиву відповідно до приписів частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі.

Явка представників сторін.

У судове засідання 20.03.2025 з`явились представники прокуратури, відповідача, третіх осіб.

Позивач не забезпечив участь у судовому засіданні свого представника, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки представника у судове засідання не звертався.

Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача.

Представник відповідача, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення про відмову у позові.

Присутній у судовому засіданні прокурор проти вимог апеляційної скарги заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представники третіх осіб просять задовольнити апеляційну скаргу відповідача, рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати, у позові відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради № 9 від 26.06.2002 було затверджено розроблений проект відведення земельної ділянки та надано Товариству індивідуальних забудовників "Грін-Зунд" (далі - ТІЗ "Грін-Зунд") земельну ділянку площею 7,5 га у довгострокове користування на умовах оренди на 49 років за рахунок земель комунальної власності Козинської селищної ради під розміщення водноспортивного комплексу та котеджної забудови в смт. Козин по вул. Старокиївській.

27.08.2002 на підставі вищезазначеного рішення між виконавчим комітетом Козинської селищної ради (орендодавець) та Товариством індивідуальних забудовників "Грін-Зунд" (орендар) укладено Договір оренди земельної ділянки, згідно з яким орендодавець передав орендарю земельну ділянку площею 7,5 га у довгострокове, платне володіння і користування терміном на 49 років. Договір було зареєстровано 28.08.2002 Обухівським відділом земельних ресурсів за № 166.

Рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради № 10 від 25.07.2002 "Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ "Грін-Зунд", за наслідками розгляду клопотання вказаного товариства, вирішено затвердити надання та передати громадянам, у розмірах згідно з додатком до цього рішення, безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 7,1028 га, для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель зазначеного товариства.

У подальшому, 22.09.2005 громадянин ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки площею 7,1028 га, розташованої у смт. Козин на території ТІЗ "Грін-Зунд" та належної йому на підставі Державного акта на право власності на землю І-КВ № 012502, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.12.2002 за № 204/185, а також на підставі договорів купівлі-продажу №№ 6863, 6851, 6879, 6843, 6875, 6871, 6847, 6859, 6867, 6855 від 20.12.2002, зареєстрованих у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 7710 від 16.01.2003, продав вказану земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Інвест" (далі - ТОВ "Київщина-Інвест") за Договором купівлі-продажу земельної ділянки № 5427 від 22.09.2005.

23.01.2006 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №5427 від 22.09.2005, Обухівським районним відділом земельних ресурсів за наслідком поділу вищевказаної земельної ділянки було видано ТОВ "Київщина-Інвест" Державні акти на право власності на земельні ділянки площею 1,5000 га (серії ЯБ № 304320) та площею 5,6028 га (серії ЯБ № 304321).

Як убачається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 304320, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №0049 від 23.01.2006, ТОВ "Київщина-Інвест" належали три земельні ділянки загальною площею 1,5000 га, а саме: земельні ділянки з кадастровим номером :03:033:0054 площею 0,3 га, з кадастровим номером :03:033:0056 площею 0,6 га, з кадастровим номером :03:033:0057 площею 0,6 га.

Згідно з даними Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 304321, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №0048 від 23.01.2006, ТОВ "Київщина-Інвест" належали дві земельні ділянки загальною площею 5,6028 га, а саме: земельні ділянки з кадастровим номером :03:033:0058 площею 4,5141 га, з кадастровим номером :03:033:0055 площею 1,0887 га.

Зазначені відомості підтверджені також інформацією Управління земельних ресурсів у Обухівському районі у листі № 03-15/569 від 25.02.2009, відповідно до якої у базі даних автоматизованої системи ДЗК за ТОВ "Київщина-Інвест" рахувалися земельні ділянки загальною площею 7,1028 га, що складалися з земельних ділянок площею 0,3 га (кадастровий номер :03:033:0054), площею 1,0887 га (кадастровий номер :03:033:0055), площею 4,5141 га (кадастровий номер :03:033:0058), площею 0,6 га (кадастровий номер :03:033:0056), площею 0,6 га (кадастровий номер :03:033:0057).

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.11.2004 у справі № 366/19-04 (з урахуванням ухвали Господарського суду Київської області від 31.20.2005 про виправлення описки) частково задоволено позов прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Обухівського районного відділу земельних ресурсів до Козинської селищної ради, ТІЗ "Грін-Зунд"; визнано недійсним Договір оренди земельної ділянки від 27.08.2002, укладений між виконавчим комітетом Козинської селищної ради та ТІЗ "Грін-Зунд" про надання в оренду ділянки площею 7,5 га для розміщення товариства індивідуальних забудовників; у решті позовних вимог щодо вилучення вказаної земельної ділянки було відмовлено.

Постановою Господарського суду Київської області від 04.07.2007 у справі № 29/9-06/3а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2008 (справа № 22-а-3568/08), було задоволено позов Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Козинської селищної ради, Обухівського районного відділу земельних ресурсів до Виконавчого комітету Козинської селищної ради, за участі третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТІЗ "Грін-Зунд"; скасовано рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 9 від 26.06.2002 "Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки в довгострокове користування (на умовах оренди) ".

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.06.2009 у справі № 22/3-06/6/7-09, залишеним без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.04.2010 та Вищого господарського суду України від 26.08.2010, задоволено позов Генеральної прокуратури України в інтересах держави в особі Козинської селищної ради та Управління земельних ресурсів у Обухівському районі, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ "Київщина-Інвест"; зобов`язано ТІЗ "Грін-Зунд" повернути Козинській селищній раді (орендовану) земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,4 га, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

У позовній заяві прокурор вказав, що у судовому рішенні від 30.06.2009 у справі №22/3-06/6/7/-09 суд виходив з того, що передача ТІЗ "Грін-Зунд" в оренду спірної земельної ділянки площею 7,5 га на підставі скасованого постановою Господарського суду Київської області від 04.07.2007 у справі № 29/9-06/3а рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.06.2002 №9 за відсутності рішення Козинської селищної ради є порушенням виключної компетенції останньої на здійснення права власності від імені Українського народу, розпорядження і управління землями територіальної громади смт Козин.

Посилаючись на встановлену обставину відсутності у ТІЗ "Грін-Зунд" правових підстав для володіння і користування земельною ділянкою 7,5 га на території Козинської селищної ради, як преюдиційної для даної справи, прокурор дійшов висновку, що цей факт, відповідно, унеможливлює вважати правомірним подання цим товариством будь-яких клопотань про надання та передачу громадянам частини вказаної земельної ділянки загальною площею 7,1028 га у власність як членам товариства.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.06.2010 № 1856 ТОВ "Київщина-Інвест" передано у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" (далі - ТОВ "КУА "Ізі Лайф") земельні ділянки, серед яких, зокрема, були спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0056 (площею 0,6000 га) та :03:033:0057 (площею 0,6000 га), право власності ТОВ "Київщина-Інвест" на які підтверджувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 304320, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0049 від 23.01.2006.

У подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу (викупу) № 3331 від 11.11.2019 ТОВ "КУА "Ізі Лайф" було продано (передано) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімекс-Інвест" (далі ТОВ "Тімекс-Інвест") земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0056 (площею 0,6000 га) та :03:033:0057 (площею 0,6000 га).

У свою чергу, на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 7827 від 29.11.2019 ТОВ "Тімекс-Інвест" земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0056 (площею 0,6000 га) та :03:033:0057 (площею 0,6000 га) було передано ПАТ "Промінвестбанк", яке відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ 312545712, 312546185 є власником вказаних земельних ділянок на час розгляду і вирішення спору у даній справі.

Відповідно до поданої прокурором до матеріалів справи інформації Державного науково-виробничого підприємства "Картографія" (далі -ДНВП "Картографія") за № 464 від 07.12.2022 земельні ділянки, зокрема, з кадастровими номерами :03:033:0056, :03:033:0057, знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро та повністю накладаються на землі водного фонду.

При цьому прокурор, посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц, та Верховного Суду у постановах від 25.04.2018 у справі №904/5974/16, від 05.06.2019 у справі №806/3602/15, зазначив у позові про те, що відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, а тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність (статті 60, 88 ЗК України).

Також, ґрунтуючись на позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, прокурор стверджує, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Поряд з цим, посилаючись на правові позиції, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 01.10.2019 у справі №911/2034/16, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, прокурор у позовній заяві зазначив , що власник може витретувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача; для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Неодноразований поділ/обєднання земельних ділянок та утворення нових земельних ділянок, за твердженням прокурора, жодним чином не впливає на наявність правових підстав для їх повернення у власність Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради.

З огляду на викладені обставини, обґрунтовуючи належність спірних земельних ділянок, які відведено у приватну власність громадянам на підставі рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради від 25.07.2002 №10, до земель водного фонду, доводячи інформацією з Державного земельного кадастру перебування на даний час спірних земельних ділянок у приватній власності відповідача, прокурор звернувся до господарського суду з вказаним негаторним позовом, вважаючи що рішення про державну реєстрацію за ПАТ "Промінвестбанк" земельних ділянок з кадастровими номерами :03:033:0056 (площею 0,6000 га), :03:033:0057 (площею 0,6000 га) мають бути скасовані в судовому порядку, а самі земельні ділянки мають бути повернуті Козинській селищній раді відповідно до приписів статей 16, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, статей 26, 27, 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Предметом позову у даній справі є вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності відповідача на дві спірні земельні ділянки та зобов`язання відповідача повернути у власність держави в особі Козинської селищної ради відповідно ці земельні ділянки, які за твердженням прокурора, є землями водного фонду.

Мотивуючи звернення до господарського суду з даним позовом, прокурор зазначив, що ним обрано спосіб захисту порушеного права позивача шляхом пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України, з метою усунення перешкод, які відповідач створює власнику у користуванні та розпорядженні землями водного фонду.

Матеріалами справи підтверджено, що для відновлення порушеного права власності на землі водного фонду прокурор вже звертався з позовами у справах №2-58/09 (1018/4559/12) та 4/202-09/9, зокрема, з вимогами до кінцевих набувачів (фізичних осіб та ТОВ "Київщина-Інвест") про зобов`язання їх повернути до територіальної громади в особі Козинської селищної ради земельні ділянки, в тому числі і спірні, з посиланням як на правову підставу такої вимоги на статі 387, 388 ЦК України, тобто з віндикаційними позовами.

Враховуючи, що зазначені у даній справі позовні вимоги обгрунтовуються первинною передачею громадянам земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі Канівського водосховища річки Дніпро, з порушенням норм Земельного та Водного кодексів України, що, у свою чергу, виключає перехід до них права володіння цими земельними ділянками та посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 12.06.2019 у справі №10128/14-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, прокурор зазначає, що позовні вимоги про витребування спірних земельних ділянок є неналежним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду.

Водночас, прокурор у позовній заяві наполягав на тому, що належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах є пред`явлення негаторного позову про повернення земельних ділянок, який може бути поданий упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з доводами прокурора, що у випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Оскільки віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними, відмова у задоволенні позовних вимог за віндикаційним позовом, зокрема і через обрання неналежного способу захисту, не перешкоджала прокурору (у разі, якщо Козинська селищна рада не здійснювала чи неналежно здійснювала повноваження із захисту права комунальної власності на спірні земельні ділянки водного фонду, допускаючи продовження порушення такого права після набрання чинності судовими рішеннями у справах №2-58/09 (1018/4559/12) та 4/202-09/9) заявити негаторний позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками водного фонду.

Однак, при цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Дійсно, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 80), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц (пункт 45)).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №372/1684/14, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі 487/10132/14-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №372/1684/15, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №487/10132/14, абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, ).

З огляду на вказані правові позиції, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що, враховуючи предмет та підстави поданого прокурором позову, як негаторного, до спірних правовідносин у даній справі не може бути застосована передбачена для віндикаційного позову правова конструкція, за якої не є необхідним визнання недійсними усіх рішень та правочинів, наступних після первинного вибуття майна з володіння законного власника.

Навпаки, власник земельної ділянки водного фонду вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку може саме шляхом оспорювання відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів у сукупності з вимогою про повернення такої ділянки.

Так, судом першої інстанції встановлено, а учасниками даної справи не спростовано того факту, що станом як на момент звернення прокурора із відповідним позовом до господарського суду, так і на час розгляду цієї справи відповідач - ПАТ "Промінвестбанк" є власником земельних ділянок, розташованих в смт Козин Обухівського району Київської області, із відповідними площами та кадастровими номерами: площею 0,6000 га з кадастровим номером :03:033:0056 та площею 0,6000 га з кадастровим номером :03:033:0057, що підтверджується Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним 29.11.2019 між ПАТ "Промінвестбанк" і ТОВ "Тімекс-Інвест", посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сиротюк О.В., зареєстровано в Реєстрі за №7827, а також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №312545712, №312546185 від 17.10.2022.

З наявних у зазначених Договорі та інформаційних довідках відомостей слідує, що цільове призначення спірних земельних ділянок - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а підставою для державної реєстрації права власності на них за відповідачем слугував Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер:7827, виданий 29.11.2019, видавник: Сиротюк О.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; записи про право власності відповідно за номерами 34380229 та 34380900 внесені до Реєстру державним реєстратором (приватний нотаріус Сиротюк О.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ) 29.11.2019 на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексними номерами 49930791 та 49931515 відповідно.

Згідно з приписами статей 116, 131, 132, 133 ЗК України, в редакції станом на момент укладення Договору, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладання таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. У заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом.

Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України, в редакції на момент набуття відповідачем спірних земельних ділянок, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Із встановлених у даній справі обставин убачається, що відповідачем набуто спірні земельні ділянки у власність відповідно до цивільно-правового договору, а право власності на них зареєстровано в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, із наявних у матеріалах справи доказів підтверджується, що спірні земельні ділянки до їх набуття відповідачем перебували у власності попередніх власників:

- ТОВ "Тімекс-Інвест" на підставі Договору купівлі-продажу (викупу) інвестиційних сертифікатів №1-ЗВ/О від 11.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. за реєстровим №3331; право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.11.2019, номери внесених записів 34139920, 34139929 на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексні номери: 49671635 та 49672506 від 14.11.2019 відповідно;

-ТОВ "КУА "Ізі Лайф" на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.06.2010, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бердес М.О. зареєстрованим в реєстрі за №1856 від 01.06.2010;

-ТОВ "Київщина-Інвест" на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №5427 від 22.09.2005; у подальшому, внаслідок поділу земельної ділянки загальною площею 7,1028 га на підставі виданого Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №304320, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №0049 від 23.01.2006;

- ОСОБА_1 (як власник земельної ділянки площею 7, 1028 га до складу якої входили спірні земельні ділянки) на підставі Державного акта на право власності на землю І-КВ №012502, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.12.2002 за №204/185, а також на підставі договорів купівлі-продажу №6863, 6851, 6879, 6843, 6875, 6871, 6847, 6859, 6867, 6855 від 20.12.2002, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №7710 16.01.2003;

- громадяни-члени ТІЗ "Грін-Зунд" на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №10 від 25.07.2002 "Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ "Грін-Зунд", у розмірах згідно з додатком до рішення загальною площею 7,1028 га, та відповідних Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, виданих у відповідності до рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівськогого району Київської області №17 від 28.11.2002.

Таким чином, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що оспорені прокурором у даній справі рішення про державну реєстрацію прав не були підставою для набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки, відповідач набув це право на них на підстві цивільно-правової угоди у іншої особи, зазначений договір на час подання позову у даній справі та ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції не визнано недійсним, тобто є чинним.

Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що право власності особи, яка відчужила спірні земельні ділянки відповідачу, оспорювалося в судовому порядку, цивільно-правовий договір, за яким ця особа набула у власність спірні земельні ділянки недійсним не визнано, проведена цією особою державна реєстрація відповідного речового права в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не скасовувалась у встановленому законом порядку.

Прокурором також не надано доказів оскарження (визнання недійсними, скасування) щодо решти цивільно-правових договорів, рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких іншими особами, набувалось право приватної власності на спірні земельні ділянки, а також державних актів, якими посвідчувалося це право та рішень про державну реєстрацію відповідних прав, як на момент подання позову у даній справі, так і на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Крім того, прокурором вимог щодо оспорення Договору купівлі-продажу (викупу) інвестиційних сертифікатів №1-ЗВ/О від 11.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. за реєстровим №3331, за яким відповідач придбав спірні земельні ділянки у власність, а також про визнання недійсними договорів, рішень, на підставі яких передано попереднім власникам та видано їм державні акти на спірні земельні ділянки, у даній справі не заявлено.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги про усунення перешкод Козинській селищній раді у користуванні та розпорядженні спірними земельними ділянками шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності та повернення цих земельних ділянок, без оспорення відповідного договору, на підставі якого вчинено державну реєстрацію за відповідачем зазначеного речового права, а також договорів та рішень органу місцевого самоврядування про набуття попередніми власниками права власності на ці земельні ділянки, не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

При цьому колегія суддів зазначає, що задоволення позовних вимог прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ПАТ "Промінвестбанк" на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0056, :03:033:0057 у відповідності до вимог статтті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно таїх обтяжень" з одночасним припиненням речових прав на спірні земельні ділянки не призведе до належного та ефективного захисту порушених прав позивача (при їх доведеності), оскільки чинний та не визнаний недійсним Договір купівлі-продажу (викупу) інвестиційних сертифікатів №1-ЗВ/О від 11.11.2019, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. за реєстровим №3331, є тим правоустановлюючим документом для відповідача, на підставі якого він у будь-який час вправі здійснити державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно таїх обтяжень".

Отже, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи прокурора, стосовно того, що з огляду на матеріально-правове обгрунтування позовних вимог, оспорення рішення Козинської селищної ради №10 від 25.07.2002 "Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ "Грін-Зунд", ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не призведе до відновлення володіння позивачем спірними земельними ділянками водного фонду, оскільки у межах даної справи позивач вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення суб`єкта владних повноважень, без заявлення вимог про визнання його недійсним, так як таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

При цьому щодо посилання прокурора на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 в контексті, зокрема, висновку, що "рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване" колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

У справі № 359/3373/16 розглядався позов про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано незаконним вилученням сільрадою земель лісогосподарського призначення.

Щодо позову в частині позовної вимоги про визнання недійсним рішення сільради від 24.02.2004, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що цим рішенням передбачено припинити право лісгоспу на користування земельною ділянкою та залишити її у запасі земель сільської ради як зелені насадження, що тимчасово не надана у власність або користування громадянам чи юридичним особам.

Спір у частині позовної вимоги про визнання недійсним рішення сільради від 24.02.2004 є земельним спором між державою та територіальною громадою, який, виходячи з суб`єктного складу сторін, належить до господарської юрисдикції, що виключає його розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони" (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

У справі, яка розглядається, предметом позову є скасування рішень про державну реєстрацію та зобов`язання повернути земельні ділянки, а, враховуючи предмет та підстави поданого прокурором позову, як негаторного, до спірних правовідносин у даній справі не може бути застосована передбачена для віндикаційного позову правова конструкція, за якої не є необхідним визнання недійсними усіх рішень та правочинів, наступних після первинного вибуття майна з володіння законного власника.

З наведеного вбачається, що судове рішення у справі, яка переглядається, та у зазначеній вище справі, наведеній прокурором в обґрунтування заявлених позовних вимог, хоча й прийняті за схожого правового регулювання, однак за іншої фактично-доказової бази (інших обставин та поданих на їх підтвердження і досліджених судами доказів), тому правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16, не є застосовними до спірних правовідносин, які є предметом розгляду у даній справі.

Посилання прокурора у позовній заяві на судові рішення у справах №366/19-04, №29/9-06/а, № 22/3-06/6/7-09 в обгрунтування заявлених у даній справі позовних вимог, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставними.

Так, відповідно до зазначених судових рішень: 1) визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 27.08.2002, укладений між виконавчим комітетом Козинської селищної ради та ТІЗ "Грін-Зунд", про надання в оренду ділянки площею 7,5 га для розміщення товариства індивідуальних забудовників; 2) скасовано рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №9 від 26.06.2002 "Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки в довгострокове користування (на умовах оренди)"; 3) зобов`язано ТІЗ "Грін-Зунд" повернути Козинській селищній раді (орендовану) земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,4 га, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції у цій справі, рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №9 від 26.06.2002 "Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки в довгострокове користування (на умовах оренди)" та Договір оренди земельної ділянки від 27.08.2002, укладений між виконавчим комітетом Козинської селищної ради та ТІЗ "Грін-Зунд", про надання в оренду ділянки площею 7,5 га для розміщення товариства індивідуальних забудовників не були підставою для набуття права власності ПАТ "Промінвестбанк" та іншими особами (попередніми власниками) спірних земельних ділянок.

Отже, встановлені у справах №№366/19-04, №29/9-06/а, № 22/3-06/6/7-09 обставини незаконного передання не Козинською селищною радою, а її виконавчим комітетом, який не мав відповідних повноважень на вирішення цього питання, в оренду ТІЗ "Грін-Зунд" земельної ділянки площею 7,5 га, не є преюдиціальними у відповідності до приписів частини 4 статті 75 ГПК України у даній справі в розрізі предмету та підстав позову та необхідності встановлення обставин перебування, станом на момент звернення прокурора до господарського суду саме у справі, яка розглядається, у власності та володінні Козинської селищної ради спірних земельних ділянок як земель водного фонду, а також обставин незаконного користування відповідачем такими земельними ділянками.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, про визнання преюдиціальними для даної справи обставин, встановлених у справі №1018/4559/12 щодо належності спірних земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови, з огляду на таке.

За приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Подібна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20), від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у справі №1018/4559/12 відповідач не був учасником судового процесу, у вказаній справі не було суб`єктного складу, тотожного суб`єктному складу у даній справі, що розглядається. Водночас, обставини, яким під час розгляду зазначеної справи надавалася оцінка, зокрема висновку судової земельно-технічної експертизи № 11499/11500/12-43 від 27.09.2013 щодо встановлення категорії земель, в тому числі спірних, не є заздалегідь встановленими для цієї справи, з огляду на розгляд у даній справі спірних правовідносин між іншими учасниками справи, які за часом виникнення відрізняються від спірних у справі №1018/4559/12.

Поряд з цим, слід враховувати, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18.

Водночас, з огляду на те, що однією із умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне відзначити, що у спірних правовідносинах дослідженню підлягають обставини перебування, станом на момент звернення прокурора до господарського суду, у власності та володінні Козинської селищної ради спірних земельних ділянок як земель водного фонду, а також відповідно обставини незаконного користування відповідачем такими земельними ділянками. Тобто, прокурор при зверненні з позовом у даній справі повинен обгрунтувати обставини не лише не здійснення чи неналежного здійснення Козинською селищною радою повноважень із захисту права комунальної власності на спірні земельні ділянки водного фонду, а й довести допущення порушення такого права з боку відповідача на момент саме подання позову.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами статей 19, 20 ЗК України (у редакції, на момент виникнення спріних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, зокрема, на землі водного фонду, а віднесення їх до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється за рішеннями органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно з положеннями статті 3 Водного кодексу України (далі - ВК України) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, інші водні об`єкти.

Частиною 1 статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Відповідно до положень частини 1 статті 59 ЗК України такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, водночас ця стаття у частинах з другої по четверту закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Згідно з пунктом "ґ" частини 4 статті 83 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності, взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема, громадян, передбачені положеннями частини 2 статті 59 ЗК України, згідно з якою громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина 4 статті 59 ЗК України).

Таким чином, за змістом положень Земельного кодексу України землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які належать до водного фонду, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83,84 ЗК України.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Так, за змістом статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Згідно зі статтею 61 ЗК України та статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись та мати відповідні під`їзні шляхи, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до частини 2 статті 60 ЗК України, частини 2 статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц викладено правовий висновок про те, що землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок надання та використання. Такі землі можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, прямо передбачених у статті 59 ЗК України.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц висловлено таку правову позицію: "Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил)".

З наведеного слідує, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 ЗК України, статтею 88 ВК України). Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з узагальненою позицією суду першої інстанції, відповідно до якої системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Тобто, незалежно від відсутності проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги суду слід виходити з того, що для річки Дніпро законом встановлено 100-метрову прибережну захисну смугу.

Проте, такий висновок можливий лише при дослідженні та встановлені судом обставин відсутності проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги, оскільки за приписами частини 3 статті 60 ЗК України (у редакції на момент звернення прокурора з позовом у даній справі) межі прибережних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель. Прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а вразі їх відсутності або якщо містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті.

Прокурор в обгрунтування доводів щодо віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду надав до матеріалів справи копію листа ДНВП "Картографія" від 07.12.2022 № 464 з доданим до нього викопіюванням (фрагментом) наявного ортофотоплану масштабу 1:10000 2009 року, з нанесенням меж спірних земельних земельних ділянок, берегової лінії річки Дніпро та меж 100-метрової прибережної захисної смуги.

Як убачається з матеріалів справи, зазначений лист надано ДНВП "Картографія" саме на запит Київської обласної прокуратури за №15/1-886вих-22 від 17.11.2022. Зміст вказаного запиту свідчить, що прокурор просив підприємство надати конкретну інформацію, а саме: картографічні матеріали станом на 2001, 2002 роки та теперішній час, на яких відобразити земельні ділянки із вказаними у запиті кадастровими номерами, контури водного об`єкту - р. Дніпро та межі її 100-метрової прибережної захисної смуги, із зазначенням інформації про накладення вказаних земельних ділянок на водний об`єкт або їх знаходження в межах прибережної захисної смуги.

Листом від 07.12.2022 № 464 ДНВП "Картографія" направило Київській обласній прокуратурі викопіювання (фрагмент) наявного ортофотоплану масштабу 1:10000 2009 року, з нанесенням меж земельних ділянок з вказаними у запиті кадастровими номерами, берегової лінії річки Дніпро та меж 100-метрової прибережної захисної смуги.

Матеріали справи не містять доказів дослідження прокурором питання щодо наявності/відсутності документації із землеустрою, містобудівної документації, комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генерального плану населеного пункту - селище міського типу Козин. Докази направлення відповідних запитів до Козинської селищної ради в матеріалах справи відсутні.

Досліджуючи поданий прокурором доказ - лист ДНВП "Картографія" від 07.12.2022 № 464 з доданим до нього викопіюванням (фрагментом) наявного ортофотоплану масштабу 1:10000 2009 року та надаючи йому оцінку в контексті належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Як вже зазначалося, чинним законодавством встановлено певний порядок та вимоги в питанні віднесення земель до земель водного фонду і визначено перелік документів, якими може підтверджуватися або спростовуватися належність земельних ділянок до земель водного фонду.

Державний земельний кадастр є єдиною державною геоінформаційною системою відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж (стаття 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Відповідно до статті 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

За приписами частини 2 статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру:

а) щодо категорії земель:

на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються;

на підставі заяви власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки та комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту - щодо земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється на підставі такої документації;

на підставі технічної документації із землеустрою - щодо інвентаризації земель;

б) щодо виду цільового призначення в межах певної категорії земель:

на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються;

на підставі заяви власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки відповідно до комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту.

Внесення до Державного земельного кадастру відомостей про обмеження у використанні земель здійснюється у формі: державної реєстрації обмежень у використанні земель; внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі обмежень у використанні земель, безпосередньо встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами, містобудівною документацією. Державна реєстрація обмеження у використанні земель здійснюється на підставі заяви: власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності або особи, на користь якої встановлені обмеження, - щодо обмежень, які стосуються використання певної земельної ділянки; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, рішенням якого затверджена документація із землеустрою, яка є підставою для внесення відомостей про ці обмеження до Державного земельного кадастру, - щодо інших обмежень (частини 1, 2 статті 28 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Згідно зі статтею 36 згаданого Закону на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, оприлюднюються картографічна основа, індексні кадастрові карти (плани) та всі відомості Державного земельного кадастру, передбачені статтями 12-15 цього Закону, в тому числі у векторному вигляді, без права їх зміни (редагування).

За приписами частини 1 статті 25 Закону України "Про землеустрій" документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною.

Положеннями частини 2 статті 25 Закону України "Про землеустрій" встановлені види документації із землеустрою: а) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць; а-1) проекти землеустрою щодо встановлення меж територій територіальних громад; б) проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; 6-1) містобудівна документація, яка одночасно є документацією із землеустрою (комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій); в) проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; г) проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; д) проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб; е) проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; є) проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; ж) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); з) робочі проекти землеустрою; і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); ї) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель; л) технічна документація із землеустрою щодо резервування цінних для заповідання територій та об`єктів; м) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини.

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

З огляду на встановлені норми чинного законодавства, належними та допустимими доказами на підтвердження віднесення земель до водного фонду у даній справі можуть бути: акти органів влади; проекти землеустрою, виготовлені компетентними особами; містобудівна документація, розроблена та затверджена компетентними особами; технічна документація на землю, схеми водоохоронних земель, обмінні файли, виготовлені компетентними особами; дані з Державного земельного кадастру, дані з Публічної кадастрової карти та інші офіційні документи із землеустрою.

Зі статуту Державного науково-виробничого підприємства "Картографія", відповідь якого на запит прокурора фактично покладена в обґрунтування заявлених позовних вимог і ухваленого у даній справі рішення суду першої інстанції, убачається, що останнє не є компетентним органом влади у сфері землеустрою щодо складання видів документації із землеустрою, передбачених частиною 2 статті 25 Закону України "Про землеустрій", йому не надано право складати проекти землеустрою, містобудівну документацію, технічну документацію на землю тощо, вносити на підставі зазначеної технічної документації дані до Державного земельного кадастру.

Державне науково-виробниче підприємство "Картографія" було створено за наказом Ради народних комісарів СРСР № 4788 від 03.03.1944 як Київська державна картографічна фабрика Головного управління геодезії та картографії СРСР.

Основними видами діяльності фабрики було друкування картографічної продукції, розроблення та видання тематичних картографічних творів; створення цифрових і електронних карт, географічних інформаційних систем; проведення науково-дослідницької діяльності у сферах тематичного картографування; реалізація картографічної продукції.

Головними структурними підрозділами ДНВП "Картографія" є: редакція атласів та карт світу; редакція довідкових тематичних атласів та карт України; редакція атласів, карт міст та історичних атласів і карт; відділ геоінформаційних систем і цифрового картографування; відділ маркетингу; відділ збуту; відділ матеріально-технічного постачання; довідково-інформаційний картографогеодезичний відділ.

Наведені дані є відкритими, розміщені на сайті ДНВП "Картографія", а отже не потребують доказуванню.

Отже, з огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наданий на запит прокурора фрагмент наявного у ДНВП "Картографія" ортофотоплану масштабу 1:10 000 2009 року, на який нанесено земельні ділянки з вказаними кадастровими номерами, берегову лінію річки Дніпро та межу 100 метрової прибережної захисної смуги (викопіювання) безпідставно визнано судом першої інстанції належним та допустимим доказом, що підтверджує знаходження спірних земельних ділянок в межах прибережної смуги річки Дніпро.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ДНВП "Картографія" наділена повноваженнями надавати інформацію про накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду грунтуючись лише на тому, що зазначене підприємство належить до сфери управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка є засновником ДНВП "Картографія", а також з посиланням на те, що надання останнім зазначеної інформації з урахуванням відомостей, які містяться в доданих до листа схемах, відповідає напрямкам діяльності ДНВП "Картографія" (71.12 діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах (основний вид діяльності) та 72.19 дослідження й експериментальні розробки у сфері інших природничих і технічних наук), інформація про які міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Класифікатор видів економічної діяльності (КВЕД) - це визначення основного та другорядних видів економічної діяльності юридичних осіб, який відображається в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не свідчить про уповноваження цієї юридичної особи державою на здійснення робіт із землеустрою відповідно до вимог Закону України "Про землеустрій".

Відомості, що містяться у листі ДНВП "Картографія" від 07.12.2022 № 464 з доданим до нього викопіюванням (фрагментом) наявного ортофотоплану масштабу 1:10000 2009 року не містить зазначення виду документації із землеустрою, передбаченого положеннями частини 2 статті 25 Закону України "Про землеустрій", який слугував підставою для нанесення на ортофотоплан межу 100 метрової прибережної захисною смуги, не містить посилань на такі дані з Державного земельного та Публічної кадастрової карти.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що інформація, зазначена у листі ДНВП "Картографія" від 07.12.2022 №464, відображає фрагмент наявного у підприємства ортофотоплану масштабу 1:10 000 станом на 2009 рік, що свідчить про неактуальність вказаних даних станом на час звернення прокурора до суду з даним позовом.

За встановлених обставин колегія суддів апеляційного госопдарського суду вважає, що прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що на час звернення до суду із відповідним позовом у даній справі вказані вище спірні земельні ділянки накладаються на землі водного фонду та, відповідно, перебувають у фактичному володінні Козинської селищної ради, а остання має всі визначені в частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України повноваження власника таких земельних ділянок.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обставини незаконного вибуття майна від першого володільця підлягають дослідженню і встановленню у правовій конструкції віндикаційного позову, тоді як за правовою конструкцією негаторного позову, який і заявив прокурор, встановленню підлягають обставини наявності у володільця майна відповідного права станом на момент звернення до суду та з урахуванням останніх змін у статусі спірних земельних ділянок у відповідності до землевпорядної документації, внесеної як до Державного земельного кадасту, так і до Державного реєстру речових прав на нерухомке майно.

Наявність чинного Договору купівлі-продажу (викупу) інвестиційних сертифікатів №1-ЗВ/О від 11.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. за реєстровим №3331, за яким відповідач придбав спірні земельні ділянки у власність, а також не оспорених (не визнанених недійсними, не скасованих) договорів, рішень, на підставі яких передано попереднім власникам та видано їм державні акти на спірні земельні ділянки, виключає підстави для задоволення заявленого прокурором негаторного позову у даній справі про усунення перешкод Козинській селищній раді у користуванні та розпорядженні спірними земельними ділянками шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності та повернення цих земельних ділянок.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, надаючи правову кваліфікацію доказам, які подані сторонами з урахуванням фактичних обставин справи та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову прокурора у повному обсязі.

У зв`язку з наведеним, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, неповного з`ясування обставин та дослідження доказів, що є підставою для скасування судового рішення, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Досліджуючи питання щодо наявності у прокурора підстав для відповідного представництва інтересів держави у суді, суд апеляційної інстанції встановив, що прокурором дотримано вказаний у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок повідомлення позивача про здійснення захисту інтересів держави і територіальної громади у спірних правовідносинах та доведено факт не вжиття позивачем заходів, направлених на здійснення такого захисту щодо користування землями водного фонду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлені та досліджені у даній справі обставини в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ПАТ "Промінвестбанк" на рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає задоволенню. Рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі №911/880/23 слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до висновків цієї постанови.

Судові витрати.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на прокурора.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі №911/880/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 15.01.2024 у справі №911/880/23 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у позові Заступника керівника Київської обласної прокуратури відмовити повністю.

4. Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2, код 02909996) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 8, код 00039002) 16 104 (шістнадцять тисяч сто чотири) грн 00 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

5. Доручити місцевому господарському суду видати наказ на виконання даної постанови апеляційного господарського суду.

6. Матеріали справи №911/880/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 02.04.2025.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

К.В. Тарасенко