ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. ОдесаСправа № 910/8162/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

представники учасників справи в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт»

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2024, ухвалене суддею Лічманом Л.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 10.12.2024

у справі № 910/8162/24

за позовом: Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт»

до відповідача: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

про: стягнення 3929219,52 грн,

ВСТАНОВИВ

У липні 2024 року Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» (далі ДП «БДМТП», Порт) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «АМПУ», Адміністрація), в якому просило суд стягнути з останнього заборгованість у загальному розмірі 3929219,52 грн (з яких: 2349993,37 грн основного боргу, 306497,05 грн 3% річних та 1272729,10 грн інфляційних втрат) в порядку 1212 ЦК України.

Позов мотивований тим, що Адміністрацією безпідставно збережено у себе кошти у вигляді земельного податку, які вона мала сплатити Порту за користуванням належним їй на праві постійного господарського відання нерухомим майном, розміщеним на 2-х земельних ділянках, право постійного користування якими належить позивачу.

Розрахунок розміру безпідставно збережених коштів здійснено позивачем з урахуванням площ забудови будівель і споруд що належать відповідачу (технічні паспорти, паспорти причалів, паспорти залізничних колій тощо), починаючи з квітня 2017 року, з огляду на сплив до цієї дати строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Одеської області у даній справі у задоволенні позову Порту відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд дійшов наступних висновків:

- на 2-х земельних ділянках розміщені об`єкти нерухомого майна як позивача, так і відповідача;

- відповідач у період з квітня 2017 по травень 2024 використовував (шляхом розміщення майна) частину земельних ділянок, які на праві постійного користування належать позивачу, не сплачуючи йому жодних коштів, у тому числі не компенсуючи йому земельний податок;

- разом з тим, до предмета доказування у даній справі входять, зокрема, обставини, пов`язані з встановленням площі земельної ділянки, яка зайнята майном відповідача;

- проте, земельні ділянки під об`єктами нерухомого майна відповідача окремо не сформовані, їм не присвоєно кадастрові номери, відомості про них не внесено до Державного земельного кадастру;

- таким чином, без формування земельної ділянки, законно визначити площу землі, за використання якої Адміністрація має компенсувати Порту земельний податок, неможливо.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів та вимог якої посилається на наступне:

- встановивши факт наявності порушення прав позивача, суд не здійснив їх належного захисту з формальних підстав;

- відповідач в процесі розгляду справи не заперечував факт користування ним площами земельних ділянок, які були заявлені позивачем і стали підставо для розрахунку земельного податку;

- відповідачем не подано суду альтернативного (власного) розрахунку площ, якими останній фактично користується;

- судом порушено принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом та судом. Зазначаючи про те, що саме позивач повинен бути зацікавленим у стягненні коштів за правилами статті 1212 України і саме він мав ініціювати процедури, пов`язані з формуванням землі, добровільно відмовившись від них на користь відповідача, суд безпідставно відхилив в цьому аспекті будь-які обов`язки відповідача щодо такого формування землі, з метою сплати земельного податку за земельні ділянки, якими відповідач фактично користувався та користується.

- щодо необхідності формування земельних ділянок як об`єкта цивільних прав задля застосування статті 1212 ЦК України, то з огляду на індивідуальну особливість цієї справи, з моменту їх фактичного формування та реєстрації, у відповідача одночасно виникає особистий обов`язок зі сплати земельного податку як землекористувача на праві постійного користування на сформовані та зареєстровані земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами.

- разом з тим, в подальшому неможливо буде сформувати допустимі докази, в розумінні статті 77 ГПК України, якими ж площами земельних ділянок відповідач фактично користувався до моменту реєстрації прав та формування земельних ділянок, а тому таке формування в майбутньому не вплине на захист порушеного права позивача і не забезпечить відшкодування понесених витрат зі сплати земельного податку, у тому числі і за спірний період;

- подані позивачем в якості доказів документи щодо розмірів площ земельних ділянок, якими фактично користується відповідач і за які позивач щороку сплачує земельний податок, є офіційними, такими що розроблені та затверджені компетентними органами. Достовірність та допустимість цих доказів не спростовані відповідачем, а навпаки, визнані ним, так само як і визнано факт користування, в тому числі і площами земельних ділянок, які були задіяні позивачем для розрахунку земельного податку.

Разом з апеляційною скаргою скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення позивач отримав лише 10.12.2024.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали даної справи, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з суду першої інстанції.

16.01.2025 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 апеляційну скаргу ДП «БДМТП» залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 258 ГПК України та встановлено йому 10-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду доказів сплати судового збору у розмірі 70725,95 грн (за належними реквізитами).

27.01.2025 від ДП «БДМТП» надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію від 24.01.2025 № 1474 на суму 70725,95 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 ДП «БДМТП» поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2024 у справі № 910/8162/24, за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено відповідачу строк до 21.02.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення позивачу), роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу № 910/8162/24 до розгляду на 25.03.2025 о 15:15 год.

20.02.2025 від ДП «АМПУ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував проти її задоволення, зазначаючи про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, що:

- Верховний суд неодноразово наголошував, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї, встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові;

- позивачем безпідставно ототожнюються поняття площі забудови як площі земельної ділянки, якою користується відповідач;

- оскільки обов`язок формування цих земельних ділянок, а також обов`язок подальшої добровільної відмови від них, лежить саме на позивачеві, то всі ризики недоотримання плати за користування землею несе саме позивач внаслідок його бездіяльності;

- крім того, у заявленому позивачем розрахунку площі земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна відповідача, допущено ряд невідповідностей, про які відповідач зазначав у відзиві на позов;

- відповідач не має оформленого права постійного користування на земельні ділянки для забезпечення власної діяльності саме внаслідок довготривалої бездіяльності позивача;

- відповідач не є власником або постійним землекористувачем зазначених у позовній заяві земельних ділянок, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем додано нові докази: протокол про результати електронного аукціону; наказ Міністерства про підтвердження ДП «АМПУ» критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період; повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України про продаж на аукціоні об`єкта малої приватизації.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

В судове засідання 25.03.2025 представники учасників справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронного листа (ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на 25.03.2025 о 15:15 год) до їх електронних кабінетів, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів, керуючись ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

В судовому засіданні 25.03.2025 колегія суддів, розглянувши додані відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу нові докази, дійшла наступних висновків.

Щодо доданого відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу наказу Міністерства про підтвердження ДП «АМПУ» критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, колегія суддів зазначає, що цей доказ датований 23.12.2024 тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення. Проте, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому ста. 269 ГПК України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Наведений висновок також послідовно викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 21.01.2021 у справі № 908/3359/19, від 03.11.2021 у справі № 915/951/20, від 10.08.2022 у справі № 922/739/21.

Щодо інших доказів (протоколу про результати електронного аукціону; інформаційного повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України про продаж на аукціоні об`єкта малої приватизації), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 ст. 80 ГПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 ГПК України.

Водночас до відзиву на позовну заяву відповідні докази додані не були. Відповідач жодного разу не повідомляв суд ні про існування у нього цих доказів, ні про причини, з яких вони не можуть бути подані разом з відзивом на позовну заяву.

Більш того, відповідачем взагалі необґрунтовано неможливість неподання цих доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції і не ставиться питання щодо приєднання їх до матеріалів цієї справи.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів зауважує, що наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому, тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.

Така правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 08.09.2022 у справі № 910/5011/18, від 13.04.2021 у справі № 909/722/14 та від 01.07.2021 у справі № 46/603.

Отже неподання відповідних доказів в суд першої інстанції залежало виключно від суб`єктивної поведінки самого відповідача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії, і оскільки ним необґрунтовано неможливість неподання цих доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, не наведено ні «винятковість випадку», ні «причин, що об`єктивно не залежали від нього», колегія суддів не приймає надані відповідачем до апеляційної скарги докази (протокол про результати електронного аукціону; інформаційне повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України про продаж на аукціоні об`єкта малої приватизації).

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивачу на праві постійного користування належать дві земельні ділянки з кадастровими номерами :01:010:0001 (по вул. Шабській, 81 у м. Білгород-Дністровський Одеської області) та :02:028:0019 (по вул. Приморській, 1 в селищі Затока Білгород-Дністровського району Одеської області).

Це підтверджується наявними в матеріалах цієї справи державними актами на право постійного користування землею (а.с.30-34 т.1), витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.35-36 т.1), інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.37-38 т.1) та не заперечується учасниками цієї справи.

Власником цих земельних ділянок є Одеська обласна державна адміністрація.

Позивачу на праві господарського відання належить певне нерухоме майно, яке розміщено на вищевказаних земельних ділянках.

Поряд з цим, ДП «АМПУ» на праві господарського відання також належить нерухоме майно (будівлі, споруди, причали, залізничні колії тощо), яке також розташоване на вищевказаних земельних ділянках. Це майно обліковується на балансі Білгород-Дністровської філії ДП «АМПУ» та розташоване поряд з майном ДП «БДМТП».

Отже на вищевказаних двох земельних ділянках, які належать позивачу на праві постійного користування, розміщені об`єкти нерухомого майна як позивача, так і ДП «АМПУ».

Земельні ділянки під об`єктами нерухомого майна ДП «АМПУ» окремо не сформовані.

Позивач, з урахуванням площі забудови будівель і споруд, що належать відповідачу (згідно даних технічних паспортів, паспортів причалів, паспортів залізничних колій тощо) та знаходяться на вищевказаних двох земельних ділянках, зазначає, що:

- з 13.06.2013 по 28.08.2021 у відповідача знаходилось у володінні на праві господарського відання нерухоме майно загальною площею забудови 6,9457 га, а саме: на земельній ділянці з кадастровим номером :01:010:0001 6,4074 га; на земельній ділянці з кадастровим номером :02:028:0019 0,5383 га.

- з 01.03.2021 по 31.05.2024 у відповідача знаходилось у володінні на праві господарського відання нерухоме майно загальною площею забудови 2,8051 га, а саме: на земельній ділянці з кадастровим номером :01:010:0001 2,6879 га; на земельній ділянці з кадастровим номером :02:028:0019 0,1172 га.

Предметом позову у даній справі є вимоги ДП «БДМТП» про стягнення з ДП «АМПУ» в порядку 1212 ЦК України грошових коштів зі сплати земельного податку за період з квітня 2017 по травень 2024 року.

Підставою задоволення позову позивач зазначає те, що він весь заявлений до стягнення період здійснював нарахування та часткову оплату земельного податку, виходячи з повної площі вказаних земельних ділянок, у тому числі і тих їх частин, на яких знаходиться нерухоме майно відповідача, однак останній не компенсує позивачу за зарахований та/або сплачений земельний податок, відмовляється сплачувати в добровільному порядку ці кошти, незважаючи на фактичне користування земельними ділянками, які знаходяться під його об`єктами нерухомості.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що без формування земельної ділянки, законно визначити площу землі, за використання якої ДП «АМПУ» має компенсувати ДП «БДМТП» земельний податок, неможливо

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та зазначає наступне.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної / державної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 ст. 93 і ст. 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст.96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено ст. 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Судом встановлено, позивач користується спірними земельними ділянками з кадастровими номерами :01:010:0001 (по вул. Шабській, 81 у м. Білгород-Дністровський Одеської області) та :02:028:0019 (по вул. Приморській, 1 в селищі Затока Білгород-Дністровського району Одеської області) на праві постійного користування, що підтверджується наявними в матеріалах цієї справи державними актами на право постійного користування землею (а.с.30-34 т.1), витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.35-36 т.1), інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.37-38 т.1) та не заперечується учасниками цієї справи.

Власником цих земельних ділянок є Одеська обласна державна адміністрація.

З матеріалів справи також вбачається, що на земельних ділянках, які перебувають у постійному користуванні позивача, знаходяться об`єкти, які передані відповідачу на праві господарського відання в результаті реорганізації, про що свідчить, зокрема, наявний в матеріалах цієї справи витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від (а.с.111-116 т.1).

Позивач, з урахуванням площі забудови будівель і споруд, що належать відповідачу (які він визначив у тому числі згідно даних технічних паспортів, паспортів причалів, паспортів залізничних колій тощо) та знаходяться на вищевказаних двох земельних ділянках, зазначає, що:

- з 13.06.2013 по 28.08.2021 у відповідача знаходилось у володінні на праві господарського відання нерухоме майно загальною площею забудови 6,9457 га, а саме: на земельній ділянці з кадастровим номером :01:010:0001 6,4074 га; на земельній ділянці з кадастровим номером :02:028:0019 0,5383 га.

- з 01.03.2021 по 31.05.2024 у відповідача знаходилось у володінні на праві господарського відання нерухоме майно загальною площею забудови 2,8051 га, а саме: на земельній ділянці з кадастровим номером :01:010:0001 2,6879 га; на земельній ділянці з кадастровим номером :02:028:0019 0,1172 га.

Позивач вказує, що відповідач як фактичний користувач об`єктів нерухомості, належних йому на праві господарського відання, також набув статусу фактичного землекористувача, а відтак повинен нести відповідні витрати у вигляді плати за землю, проте протягом 12-ти років не сплачував кошти за таке користування.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення гл.83 цього Кодексу застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Необхідною умовою для застосування положень вказаної глави ЦК України є 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (п.6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20, на які посилається скаржник).

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд, розглядаючи спори у сфері земельних відносин, заявлених на підставі положень гл. 83 ЦК України, неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.

Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 - 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно насамперед з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Надаючи оцінку заявленим в межах даної справи вимог, колегія суддів зазначає, що, кошти, що сплачуються позивачем (постійним землекористувачем) як земельний податок, не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави та збереженими у себе за рахунок позивача, оскільки:

По-перше, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положення ч. 5 ст. 116 та ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України (щодо переходу права на земельну ділянку, яка перебувала на праві постійного користування, у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на нерухоме майно, розташоване на частині цієї земельної ділянки), який викладено в постанові від 23.11.2023 у справі № 916/3030/22: «У разі набуття права власності на нерухомість, яка розташована на частині земельної ділянки, наданій іншій особі на праві постійного користування, право на оформлення землекористування для обслуговування такої нерухомості виникає автоматично в силу принципу єдності долі нерухомості і земельної ділянки та не вимагає отримання згоди постійного землекористувача».

Таким чином, набуття іншою особою речових прав на об`єкт нерухомості, зумовлює обов`язок останньої оформити користування відповідною земельною ділянкою (її частиною).

Кондикційні зобов`язання, через зволікання власника нерухомості в оформлені правоустановчих документів на землю, виникають між власником земельної ділянки та фактичним землекористувачем (власником розташованого на такій земельній ділянці об`єкта нерухомості).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач не є власником спірних земельних ділянок, а здійснює щодо них лише право постійного користування.

На відміну від власника земельної ділянки, норми чинного законодавства, не визначають постійного землекористувача отримувачем плати за землю.

По-друге, саме позивач, як постійний землекористувач, в силу п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України, є суб`єктом плати за землю у вигляді земельного податку.

Виходячи зі змісту підпункту 266.9.1 пункту 266.9 статті 266 Податкового кодексу України, податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Отже, набувачем грошових коштів, сплачених як земельний податок, є відповідний бюджет, а не відповідач.

По-третє, матеріали справи не містять доказів фактичної сплати позивачем земельного податку.

Отже фактично у даній справі, позивач просить компенсувати за рахунок відповідача сплачений ним земельний податок пропорційно площі належних відповідачу об`єктів нерухомості, які розташовані на спірних земельних ділянках, що не відповідає змісту правового регулювання ст.ст. 1212-1214 ЦК України.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, в той час як доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 2349993,37 грн (основного зобов`язання) зумовлює висновок й про відсутність правових підстав для задоволення вимог в частині стягнення 306497,05 грн 3% річних та 1272729,10 грн інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2024 у справі № 910/8162/24 без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена 31.03.2025.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська