ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2025 р. Справа№ 910/19716/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Тарасенко К.В.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 11.03.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 29.04.2024 (повний текст складено та підписано 28.05.2024)

у справі №910/19716/23 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий"

до Державного підприємства "Гарантований покупець"

про стягнення 57 525 480,33 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" (далі - позивач, Товариство) з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - відповідач, Підприємство) про стягнення 57 525 480,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором від 31.10.2019 № 912/01 (далі - Договір) в частині оплати отриманого обсягу електроенергії.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 закрито провадження у справі в частині стягнення 34 893,52 грн основної заборгованості.

В іншій частині позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Гарантований покупець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" 38 592 094 грн 81 коп. основної заборгованості, 1 411 384 грн 00 коп. 3% річних; 6 822 157 грн 00 коп. інфляційних втрат; 702 378 грн 99 коп. судового збору та 50 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд дійшов висновку, що заборгованість у розмірі 38 592 094,81 грн (38 626 988,33 грн - 34 893,52 грн) є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню. Також суд, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем грошового зобов`язання з оплати за поставлену електричну енергію, керуючись статтею 625 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 1 411 384,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 822 157,00 грн. Стосовно вимог про стягнення пені у розмірі 7 617 910,00 грн та штрафу в розмірі 3 047 041,00 грн, суд дійшов висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на приписи Постанови НКРЕКП №332, відповідно до якої на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надано настанови - зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії.

Також при вирішенні питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд, враховуючи предмет та підстави позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку загального позовного провадження, часткове задоволення позовних вимог, наявність обґрунтованих заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, а також зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, вважав за необхідне покласти на відповідача витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням Державне підприємство "Гарантований покупець" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 29.04.2024 у справі №910/19716/23 скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому скаржник стверджував, що:

- наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин наказів Міністерства енергетики України №140 від 28.03.2022 та №206 від 15.06.2022 при вирішенні питання розміру коштів, що підлягають сплаті за поставлену електричну енергію у спірний період;

- проведення відповідачем розрахунків з виробниками електричної енергії з альтернативних джерел енергії на період дії воєнного стану в Україні, які мають договірні відносини з Гарантованим покупцем, в тому числі з позивачем, з урахуванням показників, визначених наказами Міністерства енергетики України №140 від 28.03.2022 та №206 від 15.06.2022 є належним виконанням умов договору;

- наказ Міністерства енергетики України №140 від 28.03.2022 втратив чинність 05.07.2022, а тому поширював свою дію на розрахункові місяці березень - червень 2022 року в частині сплати авансових платежів за вказані розрахункові місяці;

- ухвалою Верховного Суду від 30.04.2024 вирішено передати справу №910/4439/23, що за усіма ознаками тотожності є подібною цій справі, на розгляд об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з підстави, передбаченої ч. 2 ст. 302 ГПК України;

- судом не взято до уваги дію форс-мажорних обставин, спричинених введенням воєнного стану на території України;

- стягнуті судом першої інстанції витрати на правничу допомогу не відповідають принципу розумності та є завищеними, їх розмір не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, стягнення адвокатських витрат у розмірі 50 000,00 грн не відповідає критеріям справедливості та є явно завищеними;

- надані позивачем документи не містять розрахунку погодинної вартості правової допомоги та витрачений адвокатом час;

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів оплати адвокату грошових коштів за надання правової допомоги по справі.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

09.09.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Узагальнені доводи відзиву позивача зводяться до того, що після ухвалення рішення та подання відповідачем апеляційної скарги Об`єднаною палатою Верховного Суду ухвалено постанову від 21.06.2024 року у справі № 910/4439/23, яка містить правовий висновок, що свідчить про законність рішення Господарського суду м. Києва від 29.04.2024 у справі № 910/19716/23.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги, заяв та клопотань сторін

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2024 апеляційну скаргу у справі №910/19716/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Тарасенко К.В., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

25.07.2024 матеріали справи №910/19716/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 у справі № 910/19716/23 залишено без руху, наданоскаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

05.08.2024 до суду від апелянта надійшла заява про усунення недолків апеляційної скарги.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2024, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/19716/23.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 21.08.2024, справу №910/19716/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Гончаров С.А., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 у справі № 910/19716/23. Судове засідання призначено на 15.10.2024.

10.09.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Судове засідання призначене на 15.10.2024 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відрядженні.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2024, у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/19716/23.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15.10.2024, справу №910/19716/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Гончаров С.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 колегія суддів постановила здійснювати розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 у справі № 910/19716/23, спочатку колегією суддів у складі: Коробенка Г.П. (головуючий, доповідач) судді Гончаров С.А., Тарасенко К.В., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2024. Розгляд апеляційної скарги призначено на 05.12.2024.

27.11.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

28.11.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме акта приймання-передачі наданих послуг від 27.11.2024 до договору про надання правової допомоги від 06.10.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

05.12.2024 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшли заперечення щодо стягнення витрат на правову допомогу та заява про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі №320/19524/24, у задоволенні якої судом відмовлено, з огляду на приписи п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, оскільки наявні у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду у даній справі.

У судовому засіданні 05.12.2024 представником відповідача заявлено усне клопотання про надання контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат, який прийнято судом до розгляду та оголошено перерву до 11.12.2024.

09.12.2024 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на заяву про долучення до матеріалів справи контррозрахунку.

10.12.2024 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

У судовому засіданні 11.12.2024 оголошено перерву до 29.01.2025.

29.01.2025 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Коробенка Г.П. на лікарняному з 28.01.2025 по 07.02.2025, судове засідання призначене на 29.01.2025 не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 04.03.2025.

У судовому засіданні 04.03.2025 оголошено перерву до 11.03.2025.

06.03.2025 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла заява, в якій позивач погодився з наданим відповідачем контррозрахунком 3% річних та інфляційних втрат, та просив винести постанову, якою стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 3 273 988,15 грн та 3% річних у розмірі 1 401 447,50 грн.

У судовому засіданні 11.03.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 11.03.2025 з`явились представники сторін, які надали пояснення по справі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

31.10.2019 Товариством (виробник за "зеленим" тарифом) і Підприємством (гарантований покупець) укладено Договір, за умовами якого:

- виробник за "зеленим" тарифом зобов`язується продавати, а гарантований покупець зобов`язується купувати всю відпущену електричну енергію, вироблену виробником за "зеленим" тарифом, та здійснювати її оплату відповідно до умов Договору та законодавства України, у тому числі Порядку купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 26.04.2019 №641 (далі - Порядок) [пункт 1.1];

- вартість електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у виробників за "зеленим" тарифом у розрахунковому місяці, визначається відповідно до глави 10 Порядку на підставі тарифів, встановлених НКРЕКП для кожної генеруючої одиниці за "зеленим" тарифом (пункт 2.5);

- оплата товарної продукції (електричної енергії), купленої гарантованим покупцем у виробників за "зеленим тарифом" у розрахунковому місяці, та формування актів купівлі-продажу електричної енергії та актів купівлі-продажу відшкодування частки вартості врегулювання небалансу електричної енергії здійснюються відповідно до положень глави 10 Порядку (пункт 3.3).

Отже, пункт 3.3 Договору відсилає до приписів Порядку, а саме глави 10, відповідно до якої визначена детальна процедура розрахунку платежів та порядок їх здійснення між виробником за "зеленим" тарифом і гарантованим покупцем.

Так, відповідно до пункту 10.1 Порядку до 15 числа (включно) розрахункового місяця гарантований покупець здійснює оплату платежу продавцям із забезпеченням їм пропорційної оплати відповідно до оперативних даних щодо обсягу товарної продукції, наданої АКО, підписаної КЕП уповноваженої особи, за перші 10 днів розрахункового місяця, що визначається відповідно до обсягів відпуску електричної енергії генеруючими одиницями продавця, що визначені відповідно до пунктів 8.7 та 8.8 глави 8 цього Порядку, з урахуванням авансових платежів та заборгованості продавця перед гарантованим покупцем за спожиту електричну енергію.

До 25 числа (включно) розрахункового місяця гарантований покупець здійснює оплату платежу продавцям із забезпеченням їм пропорційної оплати відповідно до оперативних даних щодо обсягу товарної продукції, наданої АКО, підписаної КЕП уповноваженої особи, за перші 20 днів розрахункового місяця, що визначається відповідно до обсягів відпуску електричної енергії генеруючими одиницями продавця, що визначені відповідно до пунктів 8.7 та 8.8 глави 8 цього Порядку, з урахуванням авансових платежів та заборгованості продавця перед гарантованим покупцем за спожиту електричну енергію.

Відповідно до пункту 10.2 Порядку з урахуванням положень глав 7 та 8 цього Порядку гарантований покупець протягом двох робочих днів з дня отримання сертифікованих даних комерційного обліку електричної енергії від адміністратора комерційного обліку здійснює розрахунок вартості електричної енергії, за яку здійснюється оплата продавцю за розрахунковий місяць, та направляє йому акт купівлі-продажу в електронному вигляді, підписаний зі своєї сторони КЕП уповноваженої особи, на електронну адресу.

Пунктом 10.3 Порядку передбачено, що після отримання від гарантованого покупця на електронну адресу акта купівлі-продажу продавець надає у триденний строк з дати отримання актів купівлі-продажу гарантованому покупцю два примірники акта купівлі-продажу, підписані зі своєї сторони.

Гарантований покупець у п`ятиденний строк з дати отримання актів купівлі-продажу підписує їх зі своєї сторони та надсилає продавцю один примірник поштою.

Пунктом 10.4 Порядку визначено, що після отримання від продавця акта купівлі-продажу протягом трьох робочих днів з дати оприлюднення рішення Регулятора щодо затвердження розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці, гарантований покупець здійснює остаточний розрахунок з продавцем із забезпеченням йому 100% оплати відпущеної електричної енергії попереднього розрахункового періоду (місяця) з урахуванням авансових платежів.

Отже, відповідач зобов`язаний здійснювати оплату в кожному розрахунковому місяці за куплену електричну енергію у позивача у такі три етапи:

- перший - до 15 числа (включно) розрахункового місяця;

- другий - до 25 числа (включно) розрахункового місяця;

- третій (остаточний) - протягом трьох робочих днів з дати оприлюднення рішення НКРЕКП розміру вартості послуги.

НКРЕКП затверджено розмір вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії за "зеленим" тарифом", наданої Підприємству в період з жовтня 2021 року по серпень 2022 року шляхом прийняття таких постанов: від 09.09.2022 № 1117; від 31.05.2022 № 557; від 20.09.2022 № 1190; від 14.03.2022 № 473.

Так, згідно з вищевказаними постановам НКРЕКП розмір вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії за "зеленим" тарифом:

- у жовтні 2021 року складає 2 280 276 616,66 грн (без ПДВ);

- у листопаді 2021 року - 911 245 991,1 (без ПДВ);

- у грудні 2021 року - 181 990 876,48 грн (без ПДВ);

- у січні 2022 року - 664 843 785,62 грн (без ПДВ);

- у лютому 2022 року - 420 516 248,42 грн (без ПДВ);

- у березні 2022 року - 27 402 871,09 грн (без ПДВ);

- у квітні 2022 року - 1 103 193 902,09 грн (без ПДВ);

- у травні 2022 року - 1 297 969 675,72 грн (без ПДВ);

- у червні 2022 року - 1 337 753 069,24 грн (без ПДВ);

- у липні 2022 року - 1 561 428 605,39 грн (без ПДВ);

- у серпні 2022 року - 1 172 168 724,57 грн (без ПДВ).

Повноважними представниками сторін підписано акти купівлі-продажу електроенергії, копії яких долучені до матеріалів справи, відповідно до яких сторони підтвердили та зафіксували обсяг виробленої електричної енергії за період з 31.10.2021 до 31.08.2022 на загальну суму 93 720 044,66 грн з ПДВ.

Втім, відповідачем зобов`язання зі сплати за отриманий обсяг електроенергії за договором за період з 31.10.2021 до 31.08.2022 виконано частково, сплачено 55 093 056,33 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, копії яких додано до матеріалів справи.

Таким чином, розмір заборгованості за договором за період з 31.10.2021 до 31.08.2022 на день подання позову становив 38 626 988,33 грн.

Після звернення з даною позовною заявою відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 34 893,52 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 28.12.2023 № 332 445 та від 21.02.2024 № 348 141, у зв`язку з чим провадження у справі в частині стягнення 34 893,52 грн основного боргу підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

Оскільки внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за договором виникла заборгованість у сумі 38 592 094 грн 81 коп., позивачем також нараховані до стягнення з відповідача пеня у розмірі 7 617 910,00 грн, штраф у розмірі 3 047 041,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 6 822 157,00 грн та 3% річних у сумі 1 411 384,00 грн.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на накази Міністерства енергетики України від 28.03.2022 "Про розрахунки на ринку електричної енергії" № 140 та від 15.06.2022 "Про розрахунок з виробниками за "зеленим тарифом" № 206. Відповідач зазначає, що всі його розрахунки здійснюються у відповідності до зазначених вище наказів, а тому позивачем не доведено порушення порядку розрахунків та строків оплати електричної енергії.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані сторонами пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції від 29.04.2024 оскаржується відповідачем лише в частині задоволених вимог про стягнення 38 592,094,81 грн основної заборгованості, 1 411 384, 00 грн 3% річних та 6 822 157,00 грн інфляційних втрат.

В частині незадоволених позовних вимог про стягнення пені та штрафу, рішення суду сторонами не оскаржується, а тому, з огляду на положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" (на момент виникнення спірних правовідносин) учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладається, зокрема, двосторонній договір купівлі-продажу електричної енергії (двосторонній договір).

Двосторонній договір - договір купівлі-продажу електричної енергії, укладений між двома учасниками ринку поза організованими сегментами ринку, крім договору постачання електричної енергії споживачу (пункт 17 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії).

Згідно з частиною 1 статті 66 Закону України "Про ринок електричної енергії" купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами здійснюють виробники, електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, трейдери, гарантований покупець та споживачі.

Частиною 7 статті 179 ГК України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Положення частини 1 статті 180 ГК України кореспондуються зі статтею 628 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (стаття 193 ГК України).

В силу частини 3 статті 65 Закону України "Про ринок електричної енергії" договір купівлі-продажу електричної енергії за "зеленим" тарифом є обов`язковим до укладення між виробником, якому встановлено "зелений" тариф, та гарантованим покупцем і має відповідати типовому договору купівлі-продажу електричної енергії за "зеленим" тарифом, затвердженим Регулятором.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 30 Закону України "Про ринок електричної енергії" виробник має право на своєчасне та у повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів на ринку електричної енергії та за допоміжні послуги.

Згідно з пунктом 8 частини 9 статті 65 Закону України "Про ринок електричної енергії" підприємство зобов`язане сплачувати своєчасно та повному обсязі за електричну енергію, куплену у виробників, яким встановлено "зелений" тариф, а також у виробників, які за результатами аукціону набули право на підтримку.

Згідно з частиною 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 65 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що гарантований покупець зобов`язаний купувати у суб`єктів господарювання, яким встановлено "зелений" тариф, або у суб`єктів господарювання, які за результатами аукціону набули право на підтримку, всю відпущену електричну енергію, вироблену на об`єктах електроенергетики з альтернативних джерел енергії (а з використанням гідроенергії - вироблену лише мікро-, міні- та малими гідроелектростанціями), за встановленим їм "зеленим" тарифом, аукціонною ціною з урахуванням надбавки до нього/неї протягом всього строку застосування "зеленого" тарифу або строку дії підтримки, якщо такі суб`єкти господарювання входять до складу балансуючої групи гарантованого покупця. При цьому у кожному розрахунковому періоді (місяці) обсяг відпуску електричної енергії, виробленої на об`єкті електроенергетики з альтернативних джерел енергії (а з використанням гідроенергії - лише мікро-, міні- та малими гідроелектростанціями), визначається за вирахуванням обсягу витрат електричної енергії на власні потреби в електричній енергії відповідного об`єкта електроенергетики згідно з показниками приладів обліку на власні потреби.

За змістом частин 4-5 статті 65 Закону України "Про ринок електричної енергії" гарантований покупець зобов`язаний купувати весь обсяг електричної енергії, відпущеної виробниками, які за результатами аукціону набули право на підтримку, за аукціонною ціною з урахуванням надбавки до неї протягом всього строку надання підтримки, якщо такі виробники входять до складу балансуючої групи гарантованого покупця.

Обсяг відпущеної такими виробниками електричної енергії у кожному розрахунковому періоді (місяці) визначається за вирахуванням обсягу витрат електричної енергії на власні потреби в електричній енергії відповідного об`єкта електроенергетики згідно з показниками приладів обліку на власні потреби.

Купівля-продаж такої електричної енергії здійснюється на підставі договору купівлі-продажу електричної енергії між гарантованим покупцем та суб`єктом господарювання, який за результатами аукціону набув право на підтримку, що укладається відповідно до частини п`ятої статті 71 цього Закону.

Гарантований покупець здійснює оплату електричної енергії, купленої за "зеленим" тарифом та за аукціонною ціною, за фактичний обсяг відпущеної електричної енергії на об`єктах електроенергетики, що використовують альтернативні джерела енергії (а з використанням гідроенергії - вироблену лише мікро-, міні- та малими гідроелектростанціями), на підставі даних комерційного обліку, отриманих від адміністратора комерційного обліку, у порядку та строки, визначені відповідними договорами.

Судом установлено, що сторонами спору були підписані та скріплені печатками акти купівлі-продажу електроенергії за період жовтень 2021 року - серпень 2022 року, копії яких наявні в матеріалах справи, на загальну суму 93 720 044,66 грн. Електроенергія за цими актами купівлі-продажу була оплачена відповідачем частково на загальну суму 55 093 056,33 грн. Часткові оплати вказаних актів також свідчать про отримання та прийняття їх відповідачем без будь-яких зауважень.

Таким чином, виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах справи доказів, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позов в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 38 592 094,81 грн (з урахуванням частково сплаченої відповідачем заборгованості на загальну суму 34 893,52 грн) підлягає задоволенню.

Щодо доводів апелянта, наведених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин наказів Міністерства енергетики України №140 від 28.03.2022 та №206 від 15.06.2022 при вирішенні питання розміру коштів, що підлягають сплаті за поставлену електричну енергію у спірний період, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у постанові від 21.03.2024 у справі № 910/6185/23 та у постанові від 11.04.2024 у справі № 910/9100/22 зазначив, що у Наказі №140 та №206:

- мова йде про розподіл грошових коштів на оплату авансових платежів виробникам з альтернативних джерел енергії, що мають договірні відносини з ДП "Гарантований покупець";

- наказ не звільняє ДП "Гарантований покупець" від повної оплати придбаного товару;

- наказ не змінює обов`язок ДП "Гарантований покупець" здійснити остаточний розрахунок з продавцем із забезпеченням йому 100 % оплати відпущеної електричної енергії попереднього розрахункового періоду (місяця) з урахуванням авансових платежів протягом трьох робочих днів з дати оприлюднення рішення НКРЕКП щодо затвердження розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21.06.2024 у справі № 910/4439/23, дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від вказаного висновку з урахуванням уточнення такого змісту:

- Накази № 140 та № 206 ніяким чином не обмежують право виробника електричної енергії за "зеленим" тарифом на отримання повної вартості проданої електричної енергії, встановленої укладеним сторонами договором, а також не змінюють терміни виникнення та виконання грошових зобовязань гарантованого покупця щодо проведення остаточних розрахунків за договором та згідно з пунктом 10.4 Порядку № 641;

- накази не звільняють ДП "Гарантований покупець" від обов`язку щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар. Відтак, вказані вище накази не є підставою для гарантованого покупця не виконувати грошове зобовязання, передбачене умовами договору.

Поряд з цим, об`єднана палата звернула увагу на те, що Міністерство енергетики наказом № 136 від 01.04.2024 року скасувало дію Наказу № 206 від 15.06.2022 року, яким встановлювались для ДП "Гарантований покупець" мінімальні відсотки виплат виробникам електроенергії з ВДЕ (відновлювальні джерела електроенергії) вартості отриманої електроенергії.

Отже, наразі відсутні будь-які законодавчі обмеження щодо розміру виплат, які передбачені пунктом 10.1 Порядку № 641.

Таким чином, місцевий господарський суд, дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності у відповідача обов`язку з повного виконання грошового зобовязання - оплати у розмірі 100 % вартості за поставлену електричну енергію за "зеленим" тарифом, що повністю узгоджується з висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.06.2024 у справі № 910/4439/23.

Протилежні доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду наведених вище.

Щодо вимог про стягнення 3% річних у розмірі 1 411 384,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 822 157,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних (в порядку статті 625 Цивільного кодексу України) є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з тим, місцевим судом не враховано, що з огляду на положення статті 65 Закону України "Про ринок електричної енергії", статті 530 Цивільного кодексу України, пункту 10.4 Порядку № 641, умови спірного договору, грошове зобов`язання відповідача за розрахунком вартості придбаної у позивача електричної енергії за заявлені у позові періоди мало бути виконано після отримання від продавця акта купівлі-продажу протягом трьох робочих днів із дати оприлюднення рішення Регулятора щодо затвердження розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці.

Наведене відповідає висновкам, викладеним у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/15867/21, від 21.06.2024 у справі № 910/4439/23, від 17.12.2024 у справі №910/20091/23.

А тому, з урахуванням правил обчислення початку перебігу та закінчення строків, визначених ст.ст. 253, 254 ЦК України, останній день належного строку виконання зобов`язань спливав:

15.09.2022 - за жовтень 2021 року, лютий - червень 2022 року;

26.09.2022 - за липень 2022 року;

20.03.2023 - за серпень 2022 року.

А тому, прострочення відповідних зобов`язань з оплати поставленої електроенергії у період з жовтня 2021 року по серпень 2022 року та, відповідно, можливість нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за вказані періоди не могло розпочатись раніше, аніж з 16.09.2022 - за жовтень 2021 року, лютий - червень 2022 року; 27.09.2022 - за липень 2022 року; 21.03.2023 - за серпень 2022 року.

Водночас, із наданого позивачем та визнаного обґрунтованим судом першої інстанції розрахунку вбачається, що строк нарахування відповідних платежів розраховується: 12.09.2022 - щодо жовтня 2021 року та лютого - червня 2022 року; 22.09.2022 - щодо липня 2022 року та 16.03.2023 - щодо серпня 2022 року.

Так, під час розгляду даної справи апеляційним судом, відповідачем надано до матеріалів справи контррозрахунок, відповідно до якого розмір 3% річних, нарахованих за за загальний період з 16.09.2022 по 21.12.2023 на заборгованість з поставленої електроенергії за жовтень 2021 року, лютий - червень 2022 року, за період з 27.09.2022 по 21.12.2023 на заборгованість з поставленої електроенергії за липень 2022 року та за період з 21.03.2023 по 21.12.2023 на заборгованість з поставленої електроенергії за серпень 2022, з яким також погодився позивач у поданій до суду апеляційної інстанції заяві від 06.03.2025, дійшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 273 988,15 грн інфляційних втрат та 1 401 447,50 грн 3 % річних.

При цьому колегією суддів враховано, що апелянт належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та реалізації у спосіб, визначений законодавством України. Однак, наразі позивач також здійснює свою господарську діяльність в умовах воєнного стану, а тому надання переваги в даному випадку державному сектору над приватним суперечить принципу справедливості. Відтак, є необґрунтованими доводи апелянта в частині настання форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах, як підстава для звільнення останнього від стягнення правомірно нарахованих річних та інфляційних втрат. Таким чином, відсутні підстави для застосування положень ст. 617 ЦК України.

До того ж, посилаючись на військову агресію РФ проти України, як обставину, що спричинила тяжкі наслідки для підприємств енергетичного сектору країни, в тому числі для відповідача, скаржником не надано жодних належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 війського стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором від 31.10.2019.

Щодо заперечень скаржника про здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, згідно із положеннями частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

В пунктах 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 100 000,00 грн ТОВ "Вітряний парк Щасливий" до суду надано копії таких документів: договору про надання правової допомоги від 06.10.2023; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001871 серія МК; ордеру від 25.03.2024 № 1114704 серія ВЕ; акта від 22.03.2024 приймання-передачі наданих послуг (правової допомоги) до договору про надання правової допомоги від 06.10.2023 на суму 100 000,00 грн.

Разом з тим, у вирішенні питання щодо витрат ТОВ "Вітряний парк Щасливий", колегія суддів враховує, що розгляд даної справи за позовом ТОВ "Вітряний парк Щасливий" до ДП "Гарантований покупець" про стягнення заборгованості за договором від 31.10.2019 № 912/01 не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання апеляційного суду, заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу не повною мірою відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і є надмірним. Такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною позивачем роботою в суді першої інстанції.

Тому, за наведених обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню відповідачем, становить 50 000,00 грн і такий розмір буде відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Твердження апелянта, наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що витрати позивача на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям реальності та розумності розміру, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, а доводи апеляційної скарги у першу чергу зводяться лише до незгоди апелянта із розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які й так було зменшено судом першої інстанції до 50 000,00 грн.

При цьому, колегією суддів враховано положення п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак, враховуючи що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу загалом були зменшені до 50 000,00 грн, апеляційний суд не вбачає обгрунтованих підстав для додаткового зменшення вказаної суми судових витрат, з огляду на наведені вище положення законодавства.

Стосовно тверджень апелянта, викладених в апеляційній скарзі про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів оплати адвокату грошових коштів за надання правової допомоги по справі, колегія суддів зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (висновок Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладений в абз. 3 п. 6.5. постанови від 03.10.2019 по справі №922/445/19).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених вище.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Гарантований покупець" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом часткового задоволення вимоги про стягнення з Державного підприємства "Гарантований покупець" 3% річних, що становлять 1 401 447, 50 грн та інфляційних втрат, що становлять 3 273 988, 15 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги розподіляються у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 у справі №910/19716/23 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

" 1. Закрити провадження у справі в частині стягнення 34 893,52 грн основної заборгованості.

2. В іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27, код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" (04070, м. Київ, вул. Паркова дорога, буд. 16-А, нежит. приміщення 28, код 422758 31) 38 592 094 (тридцять вісім мільйонів п`ятсот дев`яносто дві тисячі дев`яносто чотири) грн 81 коп. основної заборгованості, 1 401 447 (один мільйон чотириста одна тисяча чотириста сорок сім) грн 50 коп. 3% річних; 3 273 988 (три мільйони двісті сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 15 коп. інфляційних втрат; 649 007 (шістсот сорок дев`ять тисяч сім) грн 83 коп. судового збору та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

4. В іншій частині позову відмовити."

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" на користь Державного підприємства "Гарантований покупець" витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 80 056 (вісімдесят тисяч п`ятдесят шість) грн 74 коп.

Матеріали справи №910/19716/23 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 20.03.2025

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді К.В. Тарасенко

С.А. Гончаров