УХВАЛА

24 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/1995/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024

за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот"

про стягнення 823 037,01 грн,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (далі - Підприємство, позивач, скаржник) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот" (далі - відповідач) основного боргу у сумі 517 326,51 грн, 3% річних у сумі 21 655,59 грн, інфляційних втрат у сумі 184 989,18 грн, пені у сумі 99 065,73 грн та судового збору.

В обґрунтування позову позивач посилався на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №020755 про постачання теплової енергії від 01.10.2010 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 року у справі №904/1995/24 позовні вимоги задоволено в частині стягнення 517 326,51 грн основного боргу, 21 643,30 грн 3% річних, 64 155,55 грн інфляційних втрат, 69 705,11 грн пені та судові витрати по справі у розмірі 8 102,58 грн; у решті позову - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної та в повній мірі оплаті отриманої теплової енергії не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 517 326,51 грн, що підтверджується уточненим розрахунком суми основного боргу та актом звірки взаємних розрахунків від 24.07.2023. Частково відмовляючи у позові, суд послався на невірний розрахунок позивачем розміру пені, оскільки при розрахунку позивач не врахував постанову Кабінету Міністрів України ?Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2? №651 від 27.06.2023. Також суд зазначив, що оскільки умовами укладеного сторонами договору не встановлено нарахування штрафних санкцій за іншій період, ніж це визначено статтею 232 Господарського кодексу України, станом на 01.07.2023 обмежувальний 6-ти місячний строк скінчився. Суд здійснив перерахунок на суму боргу за період з 18.01.2022 по 30.06.2023 та визначив пеню в розмірі 69 705,11 грн. Нарахування пені позивачем за період з 01.07.2023 по 11.10.2023 суд визнав неправомірним.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2025 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024 змінено, викладено мотивувальну частину рішення у редакції даної постанови. Викладено абзац 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот" (49087, м.Дніпро, вул.Червонопартизанська, буд. 1, ) на користь Комунального підприємства "Теплоегнерго" Дніпровської міської ради (49081, м.Дніпро, пр.Слобожанський, буд. 29, офіс 504, ) основний борг у сумі 517 326,51 грн, 3% річних у сумі 21 643,30 грн, інфляційні втрати у сумі 64 155,55 грн, пеню у сумі 8 212,80 грн, судові витрати по справі у розмірі 7 336,06 грн." У решті рішення залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що в даній справі зміст укладеного між сторонами договору свідчить про те, що позивач є виконавцем послуги з постачання теплової енергії, а відповідач є споживачем зазначеної послуги. Вказані послуги у розумінні чинного законодавства України є комунальними послугами, а отже регулюються нормами Закону України "Про житлово-комунальні послуги". При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин, дія якого тривала до червня 2023 року. Відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Дія підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", з урахуванням вищевикладеного, у частині правовідносин, що виникли на підставі договору, укладеного сторонами, розповсюджується на відповідача. Постановою Кабінету Міністрів України "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" №651 від 27.06.2023, з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З огляду на положення підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) " №530-ІХ від 17.03.2020, заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги тривала до 30.07.2023. За цих підстав, позовні вимоги щодо пені підлягають частковому задоволенню із стягненням її з відповідача у загальному розмірі 8 212,80 грн, з яких: 1 339,29 грн за період з 31.07.2023 по 14.08.2023 за рахунком за січень 2023 року; 3 585,84 грн за період з 31.07.2023 по 14.09.2023 за рахунком за лютий 2023 року та 3 287,67 грн за період з 31.07.2023 по 11.10.2023 за рахунком за березень 2023 року. Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд наведеного не врахував та допустив неправильне застосування норм матеріального права, яке полягало у неправильному тлумаченні закону та незастосуванні положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" що, у свою чергу, призвело до визначення судом невірної суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача. Так, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для нарахування пені за період з 18.01.2022 по 30.06.2023, який припадав на дію карантину та про відсутність підстав для стягнення пені після закінчення його дії, зокрема, за період з 31.07.2023, пославшись на закінчення обмежувального шестимісячного строку.

09.03.2025 (через систему ?Електронний суд?) Підприємство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024, в якій просить судові рішення скасувати в частині незадоволених вимог про стягнення пені та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 823 037,01 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктами ?а? і "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується формування єдиної правозастосовчої практики в Україні щодо того, чи питання несвоєчасної оплати за житлово-комунальні послуги не обмежується одним надавачем таких послуг і одним споживачем, якими є сторони у цій справі. Це питання є спільним для всіх учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг, а систематичне порушення державою (її судовою гілкою влади в особі судів першої та апеляційної інстанції) норм матеріального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб-усіх отримувачів та надавачів комунальних послуг. Обмеження у нарахуванні пені, застосовані у цій справі, не завжди застосовувались в інших аналогічних справах, що свідчить про відсутність єдиного підходу до питання нарахування пені після спливу карантинних обмежень, які нараховуються за несвоєчасне виконання фінансових зобов`язань за спожиті під час карантину послуги; також справа становить значний суспільний інтерес.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Водночас, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Суд також відхиляє аргументи заявника про те, що справа становить суспільний інтерес, оскільки наявність ?суспільного інтересу? як обставини, що може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження, оцінюється за кількісними та якісними критеріями як-от: суспільна значущість, тобто вплив на права не окремої людини, а спільноти індивідуумів, які можуть стверджувати, що мають охоронюваний законом інтерес щодо предмета спору (кількісний критерій); інтенсивність втручання в сферу реалізації законного інтересу, тобто встановлення певних обтяжень для групи осіб майнового чи немайнового характеру, пов`язаних із предметом позову, та, переважно, але не винятково, триваючий характер дії таких обтяжень або обмежень у реалізації прав щодо певного суспільного блага (якісний критерій).

Разом з тим, посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду, не можуть розцінюватись Судом як виключний випадок для касаційного перегляду справи у розумінні частини 3 статті 287 ГПК України.

При цьому з аналізу посилань у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, Суд доходить висновку про те, що вони фактично зводяться до незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа №914/1570/20, провадження №2-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Враховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №904/1995/24 за касаційною скаргою Підприємства на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №904/1995/24 за касаційною скаргою Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2024.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов