ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. м. Київ Справа № 911/196/25

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., дослідивши в спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівказернопродукт»

про стягнення 226 646, 51 грн

Без виклику учасників справи;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівказернопродукт» про стягнення 226 646, 51 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, в порушення вимог чинного податкового законодавства, не зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, в наслідок чого позивач поніс збитки у вигляді неотримання ним податкового кредиту. У зв`язку із чим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 226 646, 51 грн збитків.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.01.2025 відкрито провадження у справі № 911/196/25. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до відомостей про наявність зареєстрованого «Електронного» кабінету ЄСІТС, Товариство з обмеженою відповідальністю «Баришівказернопродукт» не має зареєстрованого «Електронного кабінету» в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.

Згідно з ч. 4 ст. 89 ЦК України, відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, з урахуванням того, що у відповідача відсутній зареєстрований електронний кабінет в окремій підсистемі «Електронного суду» ЄСІТС, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 20.01.2025 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Комсомольська, буд. 135-В, смт Баришівка, Київська обл., 07500.

Однак зазначене поштове відправлення повернулось на адресу Господарського суду Київської області 14.02.2025 із відміткою працівника поштової установи на довідці про причини повернення/досилання (Ф.20) «за закінченням терміну зберігання».

Враховуючи повернення поштового відправлення та з метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом, Господарським судом Київської області було повторно направлено ухвала суду про відкриття провадження у справі від 20.01.2025 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача із позначкою «Судова повістка».

Однак, відповідно до відомостей з офіційного вебпорталу АТ «Укрпошта», зазначене поштове відправлення також повернуто на адресу Господарського суду Київської області із зазначенням причини повернення «закінчення встановленого терміну зберігання».

Наразі суд зазначає, що відповідно до частин 3, 7 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Порядок вручення судових рішень визначено у ст. 242 ГПК України, за змістом ч. 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Частиною 11 ст. 242 ГПКУ України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з пп. 3-5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Поштові картки, листи з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством (п. 8 та п. 15 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду (пункт 83 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відповідно до пунктів 101, 102 Правил надання послуг поштового зв`язку, уразі неможливості вручення адресатам (одержувачам) поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом строку, що встановлюється оператором поштового зв`язку, відправлення «EMS» 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази відповідно до укладених угод. Строк зберігання за заявою відправника/адресата (одержувача) і за додаткову плату може бути продовжений. У разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» або реєстрованого поштового відправлення з позначкою «Адміністративна послуга» такі відправлення разом з бланком повідомлення про вручення повертаються за зворотною адресою у порядку, визначеному в пунктах 81, 82, 83, 84, 91, 99 цих Правил, із зазначенням причини невручення. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику, крім випадків, коли відправником надано розпорядження «не повертати». Повернення відправлень, від яких відмовився адресат або вручення яких неможливе, повинне здійснюватися негайно. Невручені міжнародні поштові відправлення надсилаються до місця міжнародного поштового обміну, з якого вони були одержані.

Виходячи з аналізу положень ст. 120, 242 ГПК України, пунктів 8, 15, 83, 101, 102 Правил надання послуг поштового зв`язку, суд дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти або відомостей про зареєстрований електронний кабінет в окремій підсистемі Електронного суду, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий документ повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Суд звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

З урахуванням зазначеного вище, Господарський суд Київської області зазначає, що судом було вжито усіх належних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи судом, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 20.01.2025 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

19.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Баришівказернопродукт» (далі зерновий склад, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» (далі сторона, позивач) укладено договір складського зберігання зерна № 8-к (далі договір), за змістом п. 1.1 якого поклажодавець зобов`язується передати продукцію, передбачену п. 1.2 договору, а зерновий склад зобов`язується прийняти зерно для надання послуг зі зберігання на умовах, визначених договором. Під послугами зі зберігання за договором слід розуміти надання зерновим складом комплексу послуг, таких як приймання, доробка (сушіння, очищення) та відвантаження зерна відповідно до вимог ДСТУ, ГОСТів, ТУ, необхідних якісних показників, оформлення/переоформлення складських документів, зберігання та відвантаження зерна. Місце надання послуг зі зберігання зерна: Київська область, Баришівський р-н, смт Баришівка, вул. Богдана Хмельницького (колишня вул. Комсомольська), буд. 135-В.

Згідно з п. 1.2-1.4 договору, наступне зерно передається на зберігання: кукурудза в кількості 1 500 тон. Кількість та якість зерна, що передається поклажодавцем на зберігання, визначені в складських документах на зерно, що видаються зерновим складом. Право власності на зерно до зернового складу за договором не переходить.

Пунктами 2.1-2.3 договору передбачено, що строк зберігання за договором визначається у календарних днях та починається з дня фактичного прийняття зерна зерновим складом на зберігання. Строк зберігання зерна: до 30.12.2021. Зберігання зерна понад строк, встановлений договором, можливе тільки за взаємною домовленістю сторін шляхом укладення додаткової угоди до договору. Поклажодавець має право вимагати від зернового складу повернення зерна зі зберігання, навіть якщо строк зберігання зерна не закінчився, а зерновий склад повинен повернути зерно зі зберігання поклажодавцю після виконання останнім в повному обсязі оплати наданих зерновим складом послуг і передплати за відвантаження зерна та пред`явлення поклажодавцем оригіналів складських документів на зерно.

Відповідно до п. 3.1 договору, приймання на зберігання зерна здійснюється зерновим складом після укладання сторонами договору та згідно з порядком правилами, встановленими чинним законодавством на відповідний вид зерна. Зерно приймається на зберігання за фізичною вагою, визначеною при зважуванні на вагах зернового складу.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що надання зерновим складом послуг зі зберігання зерна підтверджується двостороннім актом(-ами) приймання-передачі наданих послуг. Підписання акта(-ів) здійснюється сторонами на території зернового складу за місцем надання послуг зі зберігання зерна. Строки підписання акта поклажодавцем: - не пізніше третього робочого дня кожного місяця, наступного за календарним місяцем, в якому надавалися послуги зі зберігання зерна в період прийняття зерновим складом зерна на зберігання по останній день місяця, що передує останньому календарному місяцю строку зберігання зерна за п. 2.2 договору; - не менш, ніж за п`ять робочих днів до останнього дня зберігання зерна у разі закінчення строку зберігання зерна згідно з п. 2.2 договору, а також у разі відвантаження зерна та/або переоформлення на нового власника зерна достроково (до закінчення строку зберігання зерна за п. 2.2 договору). Поклажодавець зобов`язаний у відповідний строк підписання акта направити свого уповноваженого представника або самостійно (для фізичних осіб) до зернового складу за місцем надання послуг зі зберігання зерна для підписання і отримання примірника акта та для отримання рахунку.

Згідно з пп. 6.2, 6.3 договору, рахунки за надані послугу проводяться у грошовій формі (гривнях) з урахування податку на додану вартість згідно з рахунком. Тарифи на послуги зернового складу в період з дати укладення договору до 30.12 складають у грн з ПДВ для усіх культур (пшениця, ячмінь, кукурудза, тритикале, соя) однакові тарифи, а саме: приймання за 1 т 20, 04 грн; сушіння за 1т/% 96, 00 грн; очищення за 1т/% 18,42 грн; зберігання до 30 днів за 1 тонно-день 1, 92 грн; відвантаження на автотранспорт за 1 т 150, 00 грн; відвантаження на залізничний (або водний) транспорт за 1 т 150, 00грн.

Для розрахунку кількісного показника наданих послуг зберігання використовується розрахункова величина середньої кількості днів в місяці, що складає 30 днів. Кількість одиниці зберігання тонно-місяць визначається до 3-х знаків після коми.

Вартість додаткових послуг у грн з ПДВ складає: - переоформлення складської квитанції 150,00 грн; складська квитанція на середньодобову партію 25,00 грн; послуги виробничо-технічної лабораторії: повний аналіз 300,00 грн, частковий аналіз 150,00 грн; зважування та тарування автомобільного транспорту 200,00 грн; зважування та тарування залізничного транспорту 414,00 грн.

Відповідно до п. 6.4 договору, оплату за надані послуги зі зберігання зерна поклажодавець зобов`язаний здійснити протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту: - підписання акта; - закінчення строку підписання акта у разі ухилення поклажодавця від підписання акта у строк підписання акта.

Згідно з п. 6.8 договору, відвантаження зерна проводиться після повного розрахунку поклажодавця із зерновим складом за надані послуги згідно з цим договором та здійснення 100% передоплати за послуги з відвантаження зерна.

Загальну сума договору становить суму всіх послуг, наданих протягом його дії, проте вона не повинна перевищувати 7 000 000, 00 грн з ПДВ (п. 6.10 договору).

Відповідно до п. 11.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (окрім фізичних осіб) і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань за договором у повному обсязі.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує, що відповідачем, на виконання умов договору, було надано позивачу послуги зі зберігання зерна кукурудзи 3 класу обсягом 939,33 тон, послуги з сушіння та очистки зерна, а також лабораторних послуг, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021 на загальну суму 1 231 838,39 грн, у тому числі ПДВ 20 % 205 306,40 грн.

Суд встановив, що вказаний акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) підписаний сторонами без зауважень та заперечень, а їх підписи скріплені відтисками печаток сторін.

Позивач також долучив до матеріалів справи виставлений відповідачем рахунок на оплату № СФ-0000018 від 01.12.2021 на суму 1 231 838,39 грн, у тому числі ПДВ 205 306, 40 грн.

Суд встановив, що вказаний рахунок не містить підпису уповноваженої особи відповідача та/або його відтиску печатки. Разом з цим акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), який підписаний сторонами без зауважень та заперечень, містить відомості, що сторони склали цей акт про те, що виконавцем були проведені роботи (надані послуги) по рахунку № СФ-00000018 від 01.12.21.

Також найменування послуг, їх кількість, ціна та вартість, зазначених в рахунку, відповідає тим, що зазначені в акті здачі-прийняття робіт.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи підписання між сторонами без зауважень та заперечень акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021, який містить посилання на рахунок № СФ-00000018 від 01.12.2021, а також враховуючи, що найменування послуг, їх кількість, ціна та вартість, зазначених в рахунку, відповідає тим, що зазначені в акті здачі-прийняття робіт, суд дійшов висновку, що обставина виставлення відповідачем позивачу рахунку на оплату № СФ-0000018 від 01.12.2021 на суму 1 231 838,39 грн є більш вірогідною, аніж не виставлення такого рахунку відповідачем. Відповідач вказану обставину не заперечив та не спростував.

01.10.2021 та 14.12.2021 позивачем оплачено надані відповідачем послуги на загальну суму 1 231 838, 39 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжної інструкції № 7221 від 01.12.2021 на суму 1 000 000, 00 грн із призначенням платежу: «оплата за послуги згідно рах. №СФ-18 від 01.12.2021р./Дог.№8-К від 19.11.2021р., в т.ч. ПДВ 20% 166666,67 грн», та платіжної інструкції № 7518 від 14.12.2021 на суму 231 838, 39 грн із призначенням платежу: «оплата за послуги згідно рах. №СФ-18 від 01.12.2021р./Дог.№8-К від 19.11.2021р., в т.ч. ПДВ 20% 38639,73 грн».

Однак, за ствердженням позивача, зерновим складом, тобто відповідачем, не здійснено реєстрацію податкових накладних на загальну суму 1 359 897, 06 грн.

Як зазначив позивач, відповідно до норм п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У зв`язку із цим, за ствердженням позивача, оскільки відповідачем не здійснено реєстрацію податкових накладних на загальну суму 1 359 897, 06 грн, відповідно, позивач втратив своє право на отримання податкового кредиту у розмірі 226 646, 51 грн.

Як зазначив позивач, ТОВ «Українська молочна компанія» зверталось до відповідача з листом № 378 від 22.09.2022, яким вимагав відповідача негайно здійснити проведення реєстрації податкових накладних за надані плуги складського зберігання за листопад-грудень 2021 року на загальну суму 1 359 897, 06 грн.

Проте, суд зазначає, що належних та допустимих доказів направлення вказаного листа засобами поштового/електронного зв`язку відповідачу позивач до суду не надав.

На думку позивача, оскільки відповідачем порушені вимоги Податкового кодексу України в частині складання та своєчасної реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач позбавлений права включити суму ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом зменшення податкового зобов`язання на суму 226 646, 51 грн.

За доводами позивача, всупереч пп. 11.4-11.6 укладеного договору, пункту 187.1 статті 187, абзацу 4 пункту 198.6, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ТОВ «Баришівказернопродукт» не виконало свого зобов`язання щодо реєстрації податкової накладної на суму 1 231 838,39 грн, з яких 226 646, 51 грн ПДВ, в ЄРПН, внаслідок чого позивач позбавлений права на податковий кредит у розмірі 226 646, 51 грн. Відтак, позивач посилається на наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача щодо виконання зазначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення суми ПДВ до податкового кредиту позивачем та зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками позивача. Отже, на переконання позивача, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.

З урахуванням зазначеного вище, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 226 646, 51 грн збитків.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Поряд з цим, відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України (далі ГК України), учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з п. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов`язання, розмір збитків, причинний зв`язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Статтею 623 ЦК України зазначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Положення ч. 2 ст. 623 ЦК України кореспондує положенням ст. 74 ГПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, якщо кредитор пред`являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність упущеної вигоди тощо).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Також у вирішенні спорів про відшкодування збитків необхідно виходити з того, що збитки підлягають відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка їх завдала, та завданими збитками.

Позивач повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється по за межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.

Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як було встановлено судом вище, відповідач, на виконання умов договору, надав позивачу послуги зі зберігання зерна кукурудзи 3 класу обсягом 939,33 тон, послуги з сушіння та очистки зерна, а також лабораторних послуг , що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021 на загальну суму 1 231 838, 39 грн, у тому числі ПДВ 20 % 205 306, 40 грн, який підписаний сторонами без зауважень та заперечень, а їх підписи скріплені відтисками печаток сторін.

Також суд встановив, що відповідачем було виставлено позивачу рахунок № СФ-0000018 від 01.12.2021 на суму 1 231 838,39 грн, у тому числі ПДВ 205 306, 40 грн на оплату наданих за актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021 послуг.

01.10.2021 та 14.12.2021 позивачем в повному обсязі оплачено надані відповідачем послуги на загальну суму 1 231 838, 39 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжної інструкції № 7221 від 01.12.2021 на суму 1 000 000, 00 грн із призначенням платежу: «оплата за послуги згідно рах. №СФ-18 від 01.12.2021р./Дог.№8-К від 19.11.2021р., в т.ч. ПДВ 20% 166666,67 грн», та платіжної інструкції № 7518 від 14.12.2021 на суму 231 838, 39 грн із призначенням платежу: «оплата за послуги згідно рах. №СФ-18 від 01.12.2021р./Дог.№8-К від 19.11.2021р., в т.ч. ПДВ 20% 38639,73 грн».

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України (тут і даті в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі ПК України), податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 187.1. ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Поряд з цим, за змістом підпункту «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України (п. 198.3 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1246 від 29.12.2010, податкова накладна є електронним документом, який складається платником податку на додану вартість відповідно до вимог Податкового кодексу України в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

За змістом п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.7 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

Відсутність факту реєстрації платником податку продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України, на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.

Поряд з цим, стаття 201 ПК України передбачає, що у разі невиконання продавцем покладених на нього обов`язків щодо складання та реєстрації податкових накладних у ЄРПН, платник ПДВ має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця за формою згідно з додатком 8 до такої декларації відповідно до наказу Міністерства фінансів України № 21 від 28.01.2016. Разом з тим, звернення покупця послуг зі скаргою на продавця, який не виконав передбаченого наведеною нормою обов`язку, відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не надає покупцю права на включення суми податку з цих операцій до складу податкового кредиту, а можливість подання скарги на цього продавця є лише підставою для проведення документальної позапланової перевірки його контролюючим органом. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.01.2022 у справі № 910/3338/21.

Суд відзначає, що аналіз вищенаведених норм законодавства дає покупцю товарів (робіт, послуг) право на повернення податкового кредиту лише у разі наявності зареєстрованої податкової накладної в ЄРПН продавцем таких товарів (робіт, послуг).

За ствердженням позивача, зерновим складом, тобто відповідачем, не здійснено реєстрацію податкових накладних на загальну суму 1 359 897, 06 грн. Як зазначив позивач, відповідно до норм п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У зв`язку із цим, за ствердженням позивача, оскільки відповідачем не здійснено реєстрацію податкових накладних на загальну суму 1 359 897, 06 грн, відповідно, позивач втратив своє право на отримання податкового кредиту у розмірі 226 646, 51 грн.

Водночас, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд не погоджується із твердженням позивача, що відповідач зобов`язаний був здійснити реєстрацію податкових накладних на загальну суму 1 359 897, 06 грн та, як наслідок, позивач мав право на отримання податкового кредиту у розмірі 226 646, 51 грн, з огляду на наступне.

Як було зазначено судом вище, 01.12.2021 між сторонами складено та підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021 на загальну суму 1 231 838, 39 грн, у тому числі ПДВ 20 % 205 306, 40 грн.

Наявний в матеріалах справи рахунок № СФ-0000018 від 01.12.2021 також виставлений на оплату послуг на суму 1231838,39 грн, у тому числі ПДВ 205 306,40 грн.

У свою чергу, позивачем у грудні 2021 року було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в загальному розмірі 1 231 838, 39 грн, що підтверджується копіями платіжної інструкції № 7221 від 01.12.2021 на суму 1 000 000, 00 грн із призначенням платежу: «оплата за послуги згідно рах. №СФ-18 від 01.12.2021р./Дог.№8-К від 19.11.2021р., в т.ч. ПДВ 20% 166666,67 грн», та платіжної інструкції № 7518 від 14.12.2021 на суму 231 838, 39 грн із призначенням платежу: «оплата за послуги згідно рах. №СФ-18 від 01.12.2021р./Дог.№8-К від 19.11.2021р., в т.ч. ПДВ 20% 38639,73 грн».

Отже, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 1 231 838,39 грн, у тому числі ПДВ 20% 205 306, 40 грн.

Враховуючи зазначене, відповідач зобов`язаний був здійснити реєстрацію податкових накладних за надані послуги на загальну суму 1 231 838,39 грн, а позивач, у свою чергу, внаслідок реєстрації відповідачем податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних отримав би право на отримання податкового кредиту у розмірі 205 306, 40 грн, а не 226 646, 51 грн, як помилково стверджує позивач у позові.

Як було зазначено позивачем та не спростовано відповідачем шляхом подання до суду відповідних доказів, відповідачем зобов`язання, передбачені податковим законодавством, не виконав належним чином, не склав та не зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідну податкову накладну, що, в свою чергу, спричинило завдання позивачу збитків на суму сплаченого ПДВ у розмірі 205 306, 40 грн, яку останній не міг включити до податкового кредиту.

При цьому, як вказано судом вище та унормовано п. 187.1. ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Крім того, згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

В даному випадку подія підписання між сторонами акта приймання передачі виконаних робіт (01.12.2021) сталась раніше здійсненої позивачем оплати послуг в повному обсязі (01.12.2021 та 14.12.2021).

Суд зазначає про наявність тривалого порушення відповідачем податкового зобов`язання, оскільки починаючи з дати підписання між сторонами акта приймання передачі виконаних робіт (01.12.2021) до дати звернення позивачем до суду із даним позовом (13.01.2025) пройшло більше 3 років.

Проте, станом на дату звернення позивачем до суду із даним позовом в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем обов`язку, передбаченого Податковим кодексом України, в частині реєстрації податкової накладної за актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021 в Єдиному реєстрі податкових накладних. Протилежного матеріали справи не містять.

Наведене свідчить про порушення відповідачем зобов`язання з реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних за процедурою та в терміни згідно чинного законодавства, передбачених пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що, в свою чергу, позбавило позивача права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 205 306, 40 грн.

При цьому, відповідачем не надано до матеріалів справи будь-яких доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних обставин, що унеможливлювали своєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань та/або вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів, спрямованих на недопущення порушення таких зобов`язань.

В матеріалах справи відсутні докази спростування наведеного вище. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту складання та реєстрації у встановленому порядку податкової накладної в ЄРПН щодо виконання на користь позивача відповідних робіт.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18 та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 по справі № 917/877/17, при порушенні контрагентом (продавцем) за договором обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних належним способом захисту для заявника (покупця) може бути звернення до суду з позовом про відшкодування завданих збитків.

Крім того, Верховий Суд у зазначеній вище постанові від 03.08.2018 у справі № 917/877/17 зазначив, виходячи з того, що відповідач у порушення вимог п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України не зареєстрував податкові накладні, у зв`язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання, дійшов висновку про доведеність усіх елементів складу господарського правопорушення, що є підставою для задоволення вимог про стягнення збитків у вигляді суми ПДВ, на яку позивач, в результаті неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань не мав змоги отримати податковий кредит, отже зменшити суму зобов`язань із сплати ПДВ.

Як було зазначено судом вище, відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

З урахуванням того, що відповідачем не виконано зобов`язання в частині складення та реєстрації податкової накладної в ЄРПН за процедурою та в терміни згідно чинного законодавства, позивач не отримав податковий кредит, що завдало останньому збитки в розмірі 205 306, 40 грн, що є сумою ПДВ згідно акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021 та платіжних інструкцій № 7221 від 01.12.221 та № 7518 від 14.12.2021.

Бездіяльність відповідача полягає у не здійснені ним реєстрації податкових накладних призвела до неможливості позивача включити суму ПДВ до податкового кредиту та, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, чим позивачу заподіяно збитків. Розмір збитків підтверджується наявними в матеріалах копіями акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000102 від 01.12.2021, в якому зазначено суму ПДВ (20%) 205 306, 40 грн, та платіжними інструкціями № 7221 від 01.12.221 та № 7518 від 14.12.2021, загальна сума ПДВ (20%) за якими також складає 205 306, 40 грн.

З огляду на викладене, у цьому випадку є прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту позивача, а також, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Отже, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.

Враховуючи викладене вище, у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, що полягає у нездійсненні реєстрації податкових накладних на поставлений товар в ЄРПН, позивач зазнав збитків у вигляді неотриманого податкового кредиту в розмірі 205 306, 40 грн, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 205 306, 40 грн збитків є доведеними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги зазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей, повідомлених позивачем, не надав, суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність усі елементи складу господарського правопорушення, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі 205 306, 40 грн нормативно та документально доведені, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково у зазначеній сумі.

Суд наголошує на тому, що судом було вжито усіх належних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, однак відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, позовних вимог не оспорив, заборгованість шляхом подання відповідних доказів не спростував.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 463, 68 грн судового збору.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівказернопродукт» (місцезнаходження: вул. Комсомольська, буд. 135-В, смт Баришівка, Баришівський р-н, Київська обл., 07500; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» (місцезнаходження: вул. Київський шлях, буд. 60 А, с. Великий Крупіль, Броварський р-н, Київська обл., 07620; ) 205 306, 40 грн збитків та 2 463, 68 грн судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 31.03.2025.

Суддя Л.В. Сокуренко