УХВАЛА

24 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 911/554/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКБУД"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРРІ ВЕЛЛ ЦКБ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКБУД"

про стягнення 419 616,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРРІ ВЕЛЛ ЦКБ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ?БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ?МІСЬКБУД" (далі - Товариство, відповідач, скаржник) про стягнення заборгованості у розмірі 419 616,15 грн, з якої: 293 955,52 грн - основний борг, 17 656,20 грн - пеня, 2 939,55 грн - штраф, 88 110,70 грн - інфляційні втрати та 16 954,18 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача існує заборгованість за поставлений позивачем товар на підставі договору поставки №10 від 19.05.2021 згідно видаткових накладних на загальну суму 293 955,52 грн, а у зв`язку з порушенням відповідачем строків проведення розрахунків за поставлений товар, позивачем нараховані пеня, штраф, інфляційні втрати та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що жодна з наявних в матеріалах справи видаткових накладних не містить посилання на договір поставки №10 від 19.05.2021, водночас, згідно умов пункту 4.11 договору сторони встановили, що посилання у видаткових накладних (видатковій накладній та інших видаткових документах) на договір поставки №10 від 19.05.2021, як підставу поставки є обов`язковою. Отже, жоден з цих доказів не підтверджує того факту, що поставка товару по цим накладним відбувалась саме на виконання умов договору поставки №10 від 19.05.2021, це свідчить, що ці видаткові накладні абсолютно не стосуються договору та не складені на виконання його умов. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що підписаний між сторонами акт звірки взаємних розрахунків станом на 08.10.2023, в якому відповідач підтвердив заборгованість перед позивачем у розмірі 293 955,52 грн також не містить відомостей про те, що зазначена заборгованість виникла саме на підставі договору поставки №10 від 19.05.2021. Наявний в матеріалах справи Гарантійний лист, в якому відповідач зазначає, що Товариство зобов`язується здійснювати платежі з 15 червня, згідно з актом звірки №150 від 17.05.2023, за висновком суду не підтверджує факт визнання відповідачем заборгованості у розмір 293 955,52 грн за договором поставки №10 від 19.05.2021.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 скасовано частково та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРРІ ВЕЛЛ ЦКБ" - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКБУД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРРІ ВЕЛЛ ЦКБ" заборгованість у загальному розмірі 396 120,53 грн, з яких: 277 410,18 грн - сума основного боргу, 16 673,20 грн сума пені, 2774,10 грн - сума штрафу, 83 268,88 грн - сума інфляційних втрат та 15 994,17 грн - сума 3% річних.?

Постанова суду мотивована тим, що з огляду на той факт, що відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що печатка підприємства відповідача використовувалась проти його волі, отже, відповідні накладні узгоджені сторонами. Підписання представником відповідача видаткової накладної та скріплення печаткою або штампом (у разі наявності) підпису представника відповідача на видатковій накладній засвідчує належне виконання позивачем умов даного договору по поставці товару та засвідчує узгодження з Покупцем асортименту, кількості та вартості (ціни) товару зазначеної в видатковій накладній. Отже, підписавши спірні видаткові накладні, відповідач підтвердив належне виконання позивачем умов даного договору по поставці товару та засвідчив узгодження з відповідачем асортименту, кількості та вартості (ціни) товару зазначених в видаткових накладних. Зазначена в позові поставка товару відбулася на виконання умов договору поставки №10 від 19.05.2021 на підставі видаткових накладних, оскільки наявність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є більш вірогідними, ніж пояснення відповідача, надані на її спростування. Таким чином, судова колегія вважає, що у даному випадку наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми за отриманий товар на підставі видаткових накладних за договором поставки №10 від 19.05.2021. Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що видаткова накладна від 01.02.2022 №105 на суму 16 545,34 грн не містить підпису та відтиску печатки з боку відповідача, а отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що товар, який здійснювався на підставі вказаної видаткової накладної був отриманий відповідачем. Тому, з огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення основної суми заборгованості з урахуванням виключення суми 16 545,34 грн за видатковою накладною від 01.02.2022 №105 з огляду на відсутність доказів щодо отримання відповідачем товару на вказану суму. Отже, сума основного боргу, за розрахунком суду, становить 277 410,18 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Здійснивши власний розрахунок пені у зв`язку з виключенням розрахунку пені та штрафу на підставі видаткової накладної №105 від 01.02.2022, судова колегія встановила, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 16 673,20 грн, а розмір штрафу, який становить 1% від основної суми боргу, складає 2 774,10 грн. Здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про присудження на користь позивача 83 268,88 грн - сума інфляційних втрат та 15 994,17 грн - сума 3% річних.

Крім того, суд апеляційної інстанції послався на підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаємних розрахунків, в якому відповідач підтвердив заборгованість.

10.03.2025 (через систему ?Електронний суд?) Товариство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 (повний текст складено 17.02.2025), в якій просить постанову скасувати в частині часткового скасування рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 року та часткового задоволення позову про стягнення заборгованості у загальному розмірі 396 120,53 грн, з яких: 277 410,18 грн сума основного боргу, 16 673,20 грн сума пені, 2 774,10 грн сума штрафу, 83 268,88 грн сума інфляційних втрат та 15 994,17 грн сума 3% річних, та направити справу в цій частині на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду. В іншій частині постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 року залишити без змін.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 419 616,15 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктами ?а? і "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується формування єдиної правозастосовчої практики в Україні щодо того: ?чи є правочин між двома юридичними особами таким, що вчинений, за умови підписання відповідних видаткових накладних від імені однієї зі сторін правочину невстановленою особою, тобто особою, яка не є представником такої юридичної особи та не була наділена жодними повноваженнями діяти від її імені, та чи є наявність на видаткових накладних лише відбитку печатки з назвою суб`єкта господарювання, яка ним не використовується, але якою скріплено підпис невстановленої особи на цих видаткових накладних, даними, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарських операцій за ними, а також чи є таке оформлення видаткових накладних таким, що свідчить про реальне вчинення господарських операцій за ними та створює юридичні наслідки?? і має для нього виняткове значення (безпідставне покладання на відповідача заборгованості, що має ознаки штучно створеної та стягнення якої, однак, може призвести до фактичного зупинення роботи Товариства, адже це буде непомірним тягарем для нього у нинішніх складних умовах розвитку бізнесу у нашій державі).

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Водночас, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Щодо "виняткового значення" справи, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Водночас, саме власне твердження скаржника про те, що справа має виняткове значення для скаржника не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "в" пункту 2 частини статті 287 ГПК України.

Натомість спірне питання, яке порушує скаржник у касаційній скарзі, як встановлено судом апеляційної інстанції випливає з правочину, укладеного між сторонами спору, при цьому наслідки виконання/невиконання саме цього правочину мають юридичне значення лише для сторін договору, зокрема, в частині належного виконання зобов`язання щодо поставки у встановлені договором строки.

А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту ?в? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судового рішення, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Переглядаючи справу в касаційному порядку Верховний Суд виконує функцію ?суду права?, що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є ?судом фактів?.

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваного судового рішення у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що наявні підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною 3 статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судом під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами ?а - г? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип ?правової визначеності? буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа №914/1570/20, провадження №2-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Враховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №911/554/24 за касаційною скаргою Товариства на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №911/554/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКБУД" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач