ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
28.03.2025 Справа № 905/288/25
про видачу судового наказу в порядку наказного провадження
До Господарського суду Донецької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Мавел Україна» про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з боржника, Державного підприємства «Мирноградвугілля» заборгованості за договором постачання №59ВК за результатами відкритих торгів з особливостями UA-2023-10-11-009128-а від 07.11.2023 (а саме за видатковою накладною №37 від 18.12.2023) у розмірі 246 059,34 гривень, з яких: з яких: 179 799,65 гривень основна заборгованість, 32 363,94 гривень пеня, 12 585,98 гривень штраф, 4 115,04 гривень 3% річних, 17 194,73 гривень інфляційні втрати.
Розглянувши подану заяву та додані до неї документи, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Відповідно до ст. 147 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.
Ці приписи законодавства є спеціальними, які підлягають безумовному врахуванню як учасниками справи, так і судом, для цілей визначення порядку правового регулювання при здійсненні стягнення на підставі судового наказу.
З доданих до заяви матеріалів слідує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мавел Україна» (постачальник) та Державним підприємством «Мирноградвугілля» (покупець) було укладено договір постачання №59ВК за результатами відкритих торгів з особливостями UA-2023-10-11-009128-a від 07.11.2023, згідно із п.п. 1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язується поставити покупцю: кам`яну сіль за кодом CPV за ДК 021:2015-14410000-8 (сіль технічна) (надалі товар), а покупець прийняти товар й оплатити його на умовах, обговорених у цьому договорі та згідно виставлених рахунків та накладних.
Відповідно до п.2.1. договору, сума договору складає 697 980,00 гривень, у т.ч. ПДВ 116 330,00 гривень.
Право власності на продукцію, обговорену в цьому договорі, переходить до покупця з моменту передачі продукції, про що робиться відповідний напис на товаросупроводжувальних документах (п. 3.2. договору).
Згідно п. 3.3. договору оплата за узгоджену партію товару здійснюється за фактом постачання товару та за умови наявності відповідного фінансування протягом 180 календарних днів з моменту отримання товару (п. 3.3. договору).
За умовами передачі продукції, визначеними у п. 3.5. договору, постачальник повинен передати покупцю: рахунок-фактуру, видаткову накладну та товарно-транспортну накладну.
У п. 5.4. погоджено, що випадку порушення своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно ст. 231 ГКУ.
Термін дії цього договору з моменту підписання до 31.12.2024, а за фінансовими зобов`язаннями - до повного та належного їх виконання (п.9.9. договору).
Договір підписано уповноваженими представниками сторін, підписи скріплені печатками підприємств.
На підтвердження наявності заборгованості боржника заявником долучено до матеріалів заяви видаткову накладну №3 від 18.12.2023 на суму 179 799,65 гривень, рахунок на оплату №35 від 18.12.2023 на суму 179 799,65 гривень, товарно-транспортну накладну №12/22 від 17.12.2023.
Окрім суми заборгованості заявником заявлено до стягнення 3% річних в сумі 4 115,04 гривень та інфляційні втрати в розмірі 17 194,73 гривень, нараховані в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 16.06.2024 по 21.03.2025.
Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Умовами договору постачання №59ВК від 07.11.2023 передбачено, що оплата за узгоджену партію товару здійснюється за фактом постачання товару та за умови наявності відповідного фінансування протягом 180 календарних днів з моменту отримання товару.
Відтак, останнім днем оплати за видатковою накладною №37 від 18.12.2023 є 15.06.2024 (субота - вихідний день).
Згідно з ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Однак, заявником не було враховано вищенаведені положення законодавства, а тому заявником допущено помилку при розрахунку 3% річних у зв`язку з тим, що ним визначено період прострочення грошового зобов`язання з 16.06.2024, а не з 18.06.2024 (останній день оплати переноситься на понеділок 17.06.2024 включно).
У зв`язку з наведеним, сума 3% річних за період з 18.06.2024 до 21.03.2025 складає 4 085,57 гривень, що на 29,47 гривень менше заявленої.
Приписами п.8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.
Виходячи з викладеного, суд відмовляє у видачі судового наказу в частині 3% річних в розмірі 29,47 гривень, на підставі п.8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України, оскільки заявником не доведено винекнення в нього права на нарахування 3% річних у період з 16.06.2024 по 17.06.2024 включно.
Окрім того, заявником заявлено до стягнення з боржника 2 363,94 гривень пені, 12 585,98 гривень штрафу.
Як на підставу нарахування та стягнення означених сум пені та штрафу заявник посилається на п. 5.4. договору № 59ВК від 07.11.2023, за змістом якого у випадку порушення своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно ст. 231 ГКУ.
Господарським є зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина перша статті 173 ГК України).
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина перша статті 174 ГК України).
Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частина третя статті 510 ЦК України).
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина друга статті 193 ГК України).
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина перша статті 216 ГК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 217 ГК України господарськими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Згідно із частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі є господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша статті 231 ГК України).
Відповідно до частини другої статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:
- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі 20% вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг) (абзац другий);
- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості (абзац третій).
Тлумачення приписів наведеної норми права дозволяє зробити висновок, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у виді штрафу, передбаченого абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, можливе за сукупності таких умов:
- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;
- якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;
- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховують у відсотковому відношенні розмір штраф.
Практика суду касаційної інстанції щодо застосування абзацу третього частини другої статті 231 ГК України є усталеною.
Отже, частина друга статті 231 ГК України не встановлює розміру штрафних санкцій за порушення саме грошового зобов`язання, а містить лише уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.
Між сторонами у цій справі виникло зобов`язання з оплати поставленого товару, тобто грошове зобов`язання, відповідальність за порушення якого регулюють приписи частини шостої статті 231 ГК України, за змістом якої штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
У ч.6 ст.231 ГК України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
При цьому, якщо умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію, то немає підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція (Постанова ВП ВС від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 152 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку відмовити заявнику у видачі судового наказу за вимогою щодо стягнення 2 363,94 гривень пені, 12 585,98 гривень штрафу на підставі п.3 ч.1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.
Віншій частині заява про видачу наказу підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
Керуючись статтями 12, 147, 148, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -
У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Мавел Україна» про видачу судового наказу щодо стягнення з Державного підприємства «Мирноградвугілля» заборгованості за договором постачання №59ВК за результатами відкритих торгів з особливостями UA-2023-10-11-009128-а від 07.11.2023 (за видатковою накладною №37 від 18.12.2023) в частині стягнення 29,47 гривень 3% річних, 2 363,94 гривень пені, 12 585,98 гривень штрафу відмовити.
У відповідності до ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття (оголошення).
Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Фурсова