ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"21" березня 2025 р. м. Житомир Справа № 906/333/25

Господарський суд Житомирської області

Суддя Нестерчук С. С.

розглянувши заяву Комунального підприємства «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради про видачу судового наказу (вх. № 351 від 14.03.2025 )

УСТАНОВИВ:

14.03.2025 до Господарського суду Житомирської області (далі - Суд) надійшла заява КП «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради (далі - Заявник) про видачу судового наказу за вимогами до ПП «Трембіта С» (далі - Боржник) про стягнення заборгованості по орендній платі за період з 01.01.2021 по 20.12.2022 по договору оренди нерухомого майна № 472 від 26.12.2019 у розмірі 144 930,72 грн та нарахованої пені за період з 06.02.2021 по 20.12.2022 у розмірі 70 634,36 грн.

18.03.2025 Суд видав судовий наказ в частині вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі за період з 01.01.2021 по 20.12.2022 по договору № 472.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ГПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення пені у розмірі 70 634,36 грн з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Частиною першою ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК судовий наказ може бути видано тількиза вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк,встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Суд зазначає, що при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника. Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК України). У випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині або у випадку заявлення вимог поза межами позовної давності, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав. При цьому, законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Заява про видачу судового наказу мотивована неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за Договором оренди нерухомого майна № 472 від 26.12.2019 щодо своєчасної сплати орендної плати, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01.01.2021 по 20.12.2022.

Окрім вимоги про стягнення грошової заборгованості за договором, у зв`язку з порушенням зобов`язання заявлено вимогу про стягнення пені, яка за правовою природою є заходом відповідальності - штрафною санкцією.

Так за приписами частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини третя статті 549 ЦК України).

Пеня не є грошовою заборгованістю за договором, а є видом штрафних санкцій, які боржник сплачує у разі невиконання чи неналежного виконання грошового зобов`язання.

Відтак вимога заявника про видачу судового наказу в частині стягнення пені не є вимогою про стягнення грошової заборгованості за договором, тобто не відповідає вимогам статті 148 ГПК України, а отже не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Вимога про стягнення пені за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за договором має розглядатися у порядку позовного провадження з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав та періодів таких нарахувань.

З огляду на пункти 3.6, 3.7 Договору оренди нерухомого майна № 472 від 26.12.2019 орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі стягується з Орендаря з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки, визначеної НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення включаючи день оплати. Нарахування та стягнення пені здійснюється за весь період прострочення Орендарем виконання зобов`язання щодо перерахування орендної плати в термін не пізніше 10 числа послідуючого місяця. На випадок закінчення дії даного договору, або дострокового розірвання договору оренди на вимогу Орендодавця орендна плата сплачується Орендарем по день фактичного повернення приміщення згідно з актом приймання - передачі.

З доданого до заяви розрахунку пені за прострочену орендну плату по Договору оренди № 472 від 26.12.2019 вбачається, що заявлена вимога про стягнення пені за період з 06.02.2021 по 20.12.2022 у розмірі 70 634,36 грн, обрахований заявником із суми боргу по орендній платі в сумі 64 960,88 грн, який стягнуто рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.05.2021 у справі №906/134/21 за період з грудня 2019 по 31.12.2020.

Тобто пеня нарахована заявником не лише від суми заборгованості за вимогою про стягнення якої звернувся із заявою про видачу судового наказу, а і на суму заборгованості, яка стягнута на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Для застосування п.5 ч.1 ст. 152 ГПК України має значення тільки строк, встановлений законом, а не договором.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відтак з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом, що є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2024 року по справі №904/2430/24.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись статтями 152-154, 234, 235 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Комунальному підприємству «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради у видачі судового наказу за вимогою до Приватного підприємства «Трембіта С» в частині стягнення пені у розмірі 70 634,36 грн за період з 06.02.2021 по 20.12.2022.

Копію ухвали направити заявнику в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання в день складення та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її складення.

Суддя С. НЕСТЕРЧУК