ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025 року м.Дніпро Справа № 924/113/23 (908/2907/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024

у справі № 924/113/23(908/2907/23)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1. ОСОБА_1

2. Приватне підприємство "ТК-САНТАНА"

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою від повільністю КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ звернулось до господарського суду з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в якій заявник просить, стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК на користь Товариства з обмеженою від повільністю КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ сплачені ним лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 р. у розмірі 1 400 000, 00 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі №924/113/23(908/2907/23) позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ 1 400 000 (один мільйон чотириста тисяч) грн. 00 коп. - сплаченої вартості об`єкту лізингу, 21 000 (двадцять одна тисяча) грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі № 924/113/23 (908/2907/23), ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що Законом України „Про фінансовий лізинг не передбачено право лізінгоодержувача вимагати повернення лізингових платежів у випадку розірвання договору лізингу за ініціативою лізінгодавця. По даній справі не було здійснено відмови лізингоодержувача від договору, що виключає обов`язок лізингодавця з повернення платежів за договором. Договір фінансового лізингу був розірваний саме за ініціативи лізингодавця через порушення лізингоодержувачем зобов`язань за Договором. Сторонами Договору фінансового лізингу було погоджено обов`язок лізінгоодержувача зі сплати лізингових платежів до дати розірвання договору, при цьому не передбачено повернення лізингодавцем сплачених лізингоодержувачем лізингових платежів. Внаслідок невиконання Лізингоодержувачем зобов`язань з повної попередньої оплати (як встановлено договором) та відсутності зі сторони Банку факту порушення своїх зобов`язань з передачі у власність предмету лізингу, Лізингоодержувач не набув права вимагати від Банку повернення суми попередньої оплати. Неналежне виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.04.2019 у справі № 924/1172/18. Враховуючи те, що умовою застосування ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, остання не може бути застосована до спірних правовідносин, адже Банк свої зобов`язання виконав належним чином та у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі №924/113/23 (908/2907/23). Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 27.06.2024 о 15:45 год.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що наслідки, передбачені ч. 4 ст. 653 ЦК України, не застосовуються до договорів купівлі-продажу, а відповідно і до договорів лізингу, у зв`язку з тим, що ці наслідки є іншими та передбачають повну реституцію, за якою продавець має право на повернення товару, а покупець на повернення сплачених ним коштів. Право на повернення сплачених коштів за договором купівлі-продажу (а відповідно і за договором лізингу) у разі розірвання договору передбачене як нормами міжнародного права щодо договорів купівлі-продажу так і нормами національного законодавства, а саме ч. 4 ст. 653 ЦК України, що є імперативною нормою. Положення Договорів лізингу, що суперечать положенням цивільного законодавства, обов`язковим для застосування, не застосовуються для таких правовідносин. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у своїй скарзі стверджує, що нормою п. 6.2.4. Договору передбачено обов`язок лізінгоодержувача зі сплати лізингових платежів за будь-яких умов, але не передбачає повернення лізингоодержувачу вже сплачених ним лізингових платежів, а отже такого права не існує у лізингоодержувача за Договором лізингу. Вважаємо, що вищенаведена норма Договору лізингу не свідчить про відсутність права у лізингоодержувача на повернення сплачених ним лізингових платежів та не містить заборони на це права, а тлумачення її у бік позбавлення такого права суперечить загальним принципам цивільного законодавства, а саме принципам справедливості, добросовісності та розумність та порядку їх застосування. За змістом та суттю умов договору лізингу та норм Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу. Отже, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу, внаслідок чого зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) з поставки об`єкту лізингу (товару), у лізингоодержувача (покупця) з оплати його вартості, тобто, з внесення попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.

ОСОБА_1 подано додаткові пояснення, в яких зазначив, що лізингові платежі та відсоткова винагорода за користування Майном за Договором лізингу є самостійними, окремими видами платежу, що відрізняються як способом їх обчислення (визначення) так і порядком їх погашення. Договором не передбачалося змішування цих видів платежів у один вид платежу, не дозволялося сплачувати їх разом одним платежем, не дозволялося вільне використовування рахунків погашення за договором не за їх цільовим призначенням. Лізингові платежі: ТОВ «Кан Трейд Інновація» здійснено оплату лізингових платежів на загальну суму 16 084 885,82 грн., за платіжними дорученнями, які наявні у матеріалах справи. Ці платежі були здійснені на рахунок, що визначений для сплати лізингових платежів № 0123. Ці платежі мали призначення платежу: лізинговий платіж за договором лізинга 4К16040ЛИ від 01.07.2016. Відсоткова винагорода за користування Майном: ТОВ «Кан Трейд Інновація» здійснено також оплату відсоткової винагороди за користування майном (сплачена відсоткова винагорода за користування майном не є предметом позовної заяви, але є фактичною обставиною для дослідження структури платежів за цим договором). ТОВ «Кан Трейд Інновація» має намір повернути лише сплачені ним суми лізингових платежів (як суми відшкодування вартості об`єкту лізингу), а заявлена ним на стягнення сума в розмірі 1 400 000,00 грн. є виключно сумою сплачених ним лізингових платежів. Факт сплати лізингових платежів на загальну суму 16 084885,82 грн. є преюдиціальним фактом, що встановлено Рішенням Господарського суду Хмельницької області по справі № 924/1172/18 від 10.04.2019, що набрало законної сили.

Відповідачем подано додаткові пояснення в яких АТ КБ ПриватБанк зазначає, що на сьогодні існують різні правові висновки Верховного Суду в контексті юридичної долі лізингових платежів у формі викупної вартості майна у разі розірвання договору лізингу за ініціативою лізингодавця. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції взагалі не надав оцінку умовам договору лізингу на предмет врегулювання сторонами порядку стягнення лізингових платежів у разі розірвання договору та не врахував висновків Верховного Суду, викладені у справах № 905/1065/22 та № 913/175/23. Окрім того банк зазначає, що до відкриття провадження у цій справі про банкрутство, АТ КБ ПриватБанк отримало від ТОВ Кан Трейд Інновація Заяву про залік зустрічних однорідних вимог № 2 від 13.02.2023 року за якою ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ повідомила АТ КБ ПриватБанк про припинення зустрічних однорідних зобов`язань на суму 16 084 885,82 грн. Зарахування мотивоване тим, що АТ КБ ПриватБанк був боржником ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ на цей розмір грошових коштів, які були сплачені лізингоодержувачем за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 в якості викупної вартості майна. Також банк звертає увагу, що сума грошових вимог, під час розгляду заяви про відкриття провадження, зменшувалася, у зв`язку з чим, Банк надавав додаткові пояснення щодо розрахунку та структури заявлених грошових вимог відповідно до заяви про зменшення грошових вимог ініціюючого кредитора від 01.03.2023. З урахуванням заяви про зменшення грошових вимог Банку, грошові вимоги Банку, зазначені в Заяві про відкриття провадження у справі про банкрутство складали: 106 071 043,16 грн. (122 155 928,98 грн. (сума вимог визнана рішенням суду по справі № 924/1172/18) мінус 16 084 885,82 грн. (сума, зазначена в листі-вимогі ТОВ Кан Трейд Інновація від 04.02.2023р.). Тобто, при відкритті провадження у справі, Банк зменшив грошові вимоги на суму 16 084 885,82 грн - сплачені лізингові платежі, частину з яких, в розмірі 1 400 000,00 грн.

Приватне підприємство "ТК САНТАНА" подано заперечення щодо поданих додаткових пояснень до апеляційної скарги АТ КБ Приватбанк, згідно яких зазначає, щодо незаконності та безпідставності посилань на заяву про залік зустрічних однорідних вимог № 2 від 13.02.2023 року за якою ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ повідомило АТ КБ ПриватБанк про припинення зустрічних однорідних зобов`язань на суму 16 084 885,82 грн., оскільки така заява не визнавалась взагалі АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Щодо думки Банку, що у зв`язку зі зменшенням своїх грошових вимог у справі про банкрутство автоматично відбувся залік вимог. Третя особа в поясненнях звертає увагу, що банк зменшив суму своїх вимог на суму 16 084 885,82 грн., не через причину проведення заліку чи визнання його, а через причину того, що така суму була спірною і робила перепони у відкритті провадження у справі про банкрутство, а отже для уникнення відмови у відкриття справи про банкрутство Банк просто зменшив суму до безспірних, про що банк зазначив у своїй заяві про зменшення грошових вимог від 22.03.2023.

ОСОБА_1 подано додаткові заперечення, в яких зазначає про безпідставність посилання банку на Заяву про залік зустрічних однорідних вимог № 2 від 13.02.2023 за якою ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ повідомила АТ КБ ПриватБанк про припинення зустрічних однорідних зобов`язань на суму 16 084 885,82 грн. оскільки дана заява про залік зустрічних однорідних вимог завжди заперечувалась і не визнавалась банком.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Коваль Л.А., та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду апеляційної скарги у справі № 924/113/23 (908/2907/23) визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Чередка А.Є., Іванова О.Г.

Ухвалою Центрального апеляційної господарського суду від 28.11.2024 колегією прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі № 924/113/23 (908/2907/23). Розгляд справи № 924/113/23 (908/2907/23) призначено на 12.02.2025 о 11 год. 00 хв.

В судове засідання 12.02.2025 з`явився представник третьої особи 1. Надав пояснення по справі.

Інші представники сторін не з`явились в судове засідання. Були повідомлені про час розгляду справи.

Апелянтом подано клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 28.10.2021 у справі №11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17 відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Таким чином відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення; при цьому не повинні створюватися в зайвий раз передумови для порушення процесуальних строків розгляду справи.

Враховуючи те, що суд визнав необов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази належного їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними матеріалами.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 01.07.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПРИВАТБАНК (Банк), новим найменуванням якого є Акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК (надалі - АТ КБ ПРИВАТБАНК, Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ (Лізингоодержувач) (надалі - ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ) було укладено Договір фінансового лізингу № 4К16040ЛИ (надалі - Договір лізингу).

Згідно умов договору п.1.1 Банк передає Лізингоодержувачу майно, а Лізингоодержувач приймає майно від Банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Відповідно до умов Договору лізингу Лізингоодержувач зобов`язується сплатити за цим договором Банку: лізинговий платіж (суму, що відшкодовую при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Розділом 2 Договору передбачено структуру лізингових платежів.

В пунктах 2.1., 2.2. Договору визначено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком № 2. Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений в пункті 1.4. цього Договору, з урахування додаткової угоди:

- рахунок для сплати вартості предмета лізингу №0123;

- рахунок для сплати винагород за лізингом №0108;

- рахунок для сплати винагороди за користування майном отриманим в лізинг №1865.

Згідно з пунктом 2.3. Договору Лізингоодержувач сплачує Банку винагороди на рахунок, зазначений в пункту 1.4. цього Договору.

За змістом пунктів 2.3.1 - 2.3.4 Договору Лізингоодержувач сплачує банку наступні винагороди:

- винагороду за відкриття рахунку «Фінансовий лізинг (оренда)» в розмірі 500 грн 00 коп. у день укладення договору;

- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в Додатку 2.

- у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 21% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку № 2 (з урахуванням додаткової угоди);

- винагороду за користування майном, отриманим в лізинг у розмірі, який визначається за формулою зазначеною у вказаному договорі.

Згідно з пунктом 4.1, 4,3 Договору протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю Банка. Майно переходить у власність Лізингоодержувача за умови сплати Банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим договором.

Банк зобов`язується передати майно в платне користування Лізингоодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим договором, передати майно у власність Лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим договором (п. 5.2.1 Договору).

Відповідно до пункту 5.1.8 договору Банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо Лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови Банку від договору, договір є розірваним з дати зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору.

Згідно з пунктом 6.2.4. Договору Лізингоодержувач зобов`язується повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримане з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувавши заподіяні ним збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору. Лізингоодержувач зобов`язаний усунути погіршення майна, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення майна банк має право відшкодування завданих йому збитків.

Положеннями пункту 6.2.11. Договору визначено обов`язки Лізингоодержувача сплачувати банку, зокрема:

- винагороду за відкриття рахунку «Фінансовий лізинг (оренда);

- лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна);

- відсоткову винагороду за користування майном;

- винагороду за користування майном отриманим в лізинг;

- інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Відповідно до пункту 7.9 Договору строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.2.3 Договору цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою Банку шляхом письмового повідомлення про це Лізингоодержувача за 3 (три) дні, зокрема, у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу Лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше, ніж 30 (тридцять) днів.

За змістом пункту 9.1 Договору, з урахуванням додаткової угоди, встановлено строк дії Договору з дати його підписання і до 25.06.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання.

Додатком № 2 до Договору сторони встановили графік лізингових платежів у рахунок викупу майна, та з урахуванням додаткової угоди встановлено строк відшкодування вартості майна з 25.07.2016 до 25.06.2026 шляхом щомісячної сплати сум зазначених в такому графіку.

Згідно акту № 1 прийому-передачі майна від 01.07.2016 р., ПАТ КБ ПРИВАТБАНК передав, а ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно, яке зазначено в додатку № 1 до Договору лізингу.

07.10.2020 АТ КБ ПРИВАТБАНК надіслав на адресу Лізингоодержувача повідомлення № Э.Upr 1/3-201007/2093 про розірвання з 26.10.2020 Договору лізингу у зв`язку наявністю заборгованості зі сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном.

Згідно Актів прийому-передачі майна від 16.11.2020 (два акта) та 17.11.2020 ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ було повернуло АТ КБ ПРИВАТБАНК об`єкт лізингу.

За Договором лізингу ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ здійснював оплату лізингових платежів, як сплату частини вартості об`єкті лізингу, та відсоткової винагороди за користування майном.

На виконання умов Договору лізингу ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ сплатив АТ КБ ПРИВАТБАНК лізингові платежі, як сплату частини вартості об`єкті лізингу, на загальну суму 16 084 885, 82 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: від 25.07.2016 № 40 в сумі 391 506, 38 грн., 23.08.2016 № 19 в сумі 3 918 655, 56 грн., 25.07.2017 № 133 в сумі 4 310 161, 94 грн., 23.08.2017 № 142 в сумі 4 310 161, 94 грн., 28.09.2017 № 145 в сумі 310 000, 00 грн., 31.10.2017 № 149 в сумі 291 700, 00 грн., 30.11.2017 № 152 в сумі 295 000, 00 грн., 31.01.2018 № 177 в сумі 115 000, 00 грн., 16.01.2018 № 166 в сумі 202 500, 00 грн., 28.02.2018 № 182 в сумі 250 000, 00 грн., 30.03.2018 № 191 в сумі 275 000, 00 грн., 27.04.2018 № 198 в сумі 300 000, 00 грн., 31.05.2018 № 211 в сумі 260 000, 00 грн., 04.07.2018 № 219 в сумі 106 000, 00 грн., 31.07.2018 № 226 в сумі 103 200, 00 грн., 31.08.2018 № 237 в сумі 108 000, 00 грн., 28.09.2018 № 243 в сумі 132 000, 00 грн.

04.02.2023 Позивач звернувся до відповідача з вимогою вих №1, згідно якої просив, у зв`язку з тим, що договір фінансового лізингу не містить положень про строки повернення лізингових платежів (у разі розірвання договору лізингу і повернення об`єкту лізингу), протягом семи днів з дня отримання даної вимоги повернути на поточний рахунок ТОВ КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ сплачені лізингові платежі (як попередню оплату за неотримане в майбутньому майно (об`єкту лізингу) на суму 16 084 885,82 грн.

Неповернення відповідачем суми сплачених лізингових платежів і стала причиною звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача 1 400 000,00 грн.

Щодо викладених обставин апеляційний суд зазначає наступне.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України "Про фінансовий лізинг".

Статтею 1 Закону України Про фінансовий лізинг (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з приписами статті 2 Закону України Про фінансовий лізинг відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Закону України Про фінансовий лізинг лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з частинами першою-другою статті 16 Закону України Про фінансовий лізинг сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 2 ст. 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна в користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постановах від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16, від 09.07.2018 у справі № 911/2449/17, від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Частинами другою та четвертою статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Умови договорів щодо зобов`язання лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі в повному обсязі до моменту розірвання договору не впливають на те, що у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об`єкту лізингу не підлягає стягненню (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16).

Оскільки договір лізингу є змішаним договором, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингоодержувачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до положень частин першої-другої статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За змістом умов договору лізингу та норм Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу.

Отже, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу, внаслідок чого зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) з поставки об`єкту лізингу (товару), у лізингоодержувача (покупця) з оплати його вартості, тобто, з внесення попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.

Подібних висновків щодо природи договору лізингу, лізингових платежів за ним та щодо наслідків його розірвання для сторін дійшов Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 по справі №904/2357/20, зазначивши, що "Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній."

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.

Частиною другою статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Умовами договору встановлено структуру лізингових платежів які Лізингоодержувач повинен сплачувати банку, зокрема:

- винагороду за відкриття рахунку «Фінансовий лізинг (оренда);

- лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна);

- відсоткову винагороду за користування майном;

- винагороду за користування майном отриманим в лізинг;

- інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Таким чином кожний із платежів, згідно договору, у тому числі і лізинговий платіж (сума частини вартості майна), є самостійним, для кожного передбачено окремий порядок сплати на різні рахунки зазначені лізингодавцем у договорі.

Отже умовами Договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.

Таким чином, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежів, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), тобто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.

В свою чергу, зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється.

Крім того, чинне на момент розірвання договору законодавство України не містило заборони щодо повернення лізингоодержувачу лізингових платежів, зокрема і тієї їх частини, яка стосувалась плати за відшкодування вартості предмету лізингу. Відповідні зміни до Закону України Про фінансовий лізинг внесені до статті 17 цього Закону Законом України від 14.12.2021 №1953IX. Лише цими змінами передбачено, що лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати розірвання договору, не підлягають поверненню лізингоодержувачу.

Таким чином колегія зазначає, що господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача сплачених лізингових платежів.

Щодо доводів апелянта, що з урахуванням повернення лізингових платежів, лізингоодержувач фактично використовував предмет лізингу безкоштовно, не сплативши ані лізингові платежі, ані винагороду за використання предмету лізингу та щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 653 ЦК України, у відповідності до якої сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору апеляційний суд зазначає наступне.

За умовами п. 6.2.4 Договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього Договору.

Проте, судова колегія зауважує, що згідно ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №559/1605/18, при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Частиною 4 ст. 653 ЦК України визначені відповідні наслідки розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 предметом розгляду якої, у тому числі, було стягнення, після розірвання лізингодавцем договорів фінансового лізингу, лізингових платежів, які включали в себе відшкодування вартості майна, переданого в лізинг.

В постанові Верховного Суду від 14.01.2025 у справі №905/532/23 (904/5009/23), правовідносини в якій є аналогічними даній справі та в якій позивачем також стягувалися з АТ КБ "ПриватБанк сплачені лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу було зазначено, що викладені в зазначеній постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 висновки підлягають прийняттю до уваги під час розгляду цієї справи з урахуванням висновків, викладених в ухваленій пізніше постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.

При цьому, Верховний Суд у постанові у постанові від 15.01.2021 у справі №904/2357/20 зробив висновок про імперативність норми частини другої статті 693 ЦК України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару, а тому у контексті спірних правовідносин вважав, що апеляційний суд правильно не прийняв до уваги певні положення (умови) договорів фінансового лізингу (такими положеннями, за змістом постанови, є, зокрема, пункти 8.3 (пункти 9.3) цих договорів, за умовами яких сторони, серед іншого, погодили, що в разі дострокового розірвання договору, що сталося в зв`язку з порушенням лізингоодержувачем умов договору, сплачені лізингові платежі та авансовий платіж поверненню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія відхиляє посилання апелянта на положення Договору фінансового лізингу, оскільки вони регулюють загальні підстави неповернення лізингодавцем отриманих від лізингоодержувача лізингових платежів (або зобов`язання сплатити лізингові платежі), та не враховують вищезазначених встановлених судом фактичних обставин справи з урахуванням положень ч. 2 ст. 693 ЦК України, коли предмет лізингу вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю, що виключає обов`язок зі сплати лізингових платежів у рахунок вартості майна за розірваним договором фінансового лізингу.

За таких обставин апеляційний суд зазначає, що до спірних правовідносин, підлягають застосуванню положення частини другої статті 693 ЦК України, як імперативної норми щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі непередання у його власність товару.

Незастосування судом ч. 2 ст. 693 ЦК України, обґрунтування прийнятого рішення господарського суду та наведені ним висновки не призвели до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення у даній справі відсутні.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, зважаючи на результат апеляційного перегляду справи, витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі №924/113/23 (908/2907/23) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі №924/113/23 (908/2907/23) залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови підписано 20.03.2025

Головуючий суддя В.Ф.Мороз

Суддя А.Є.Чередко

Суддя О.Г.Іванов