ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2025 р. Cправа № 902/77/22(145/748/21)

Господарський суд Вінницької області у складі : головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Полотнянко Б.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали у справі

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко Ніка" (вул. 50-річчя Жовтня, 18А, с.Строїнці, Тиврівський р-н, Вінницька обл., 23340; )

про розірвання договорів оренди

в межах справи

за заявою: Головного управління ДПС у Вінницькій області (код ЄДРПОУ ВП 44069150)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко Ніка" ()

про визнання банкрутом

за участю :

від Позивача : Куйдан О.І., за ордером

арбітражний керуючий (ліквідатор ТОВ "Еко Ніка") Белінська Н.О. (в режимі відеоконференцзв`язку)

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/77/22 за заявою ГУ ДПС у Вінницькій області про банкрутство ТОВ "Еко Ніка".

Провадження у справі перебуває на стадії ліквідаційної процедури боржника.

Постановою суду від 03.09.2024 року ТОВ "Еко Ніка" визнано банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Белінську Н.О..

Водночас, 15.11.2024 року до Господарського суду Вінницької області від Тиврівського районного суду Вінницької області надійшла за підсудністю справа № 145/748/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Еко Ніка" про розірвання договорів оренди.

Так, ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 20.05.2021 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Еко Ніка" про розірвання договорів оренди. Постановлено справу розглядати за правилами позовного загального провадження у відкритому судовому засіданні. Призначено підготовче засідання.

В подальшому, ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 10.10.2024 року ухвалено передати справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Еко Ніка" про розірвання договорів оренди за підсудністю до Господарського суду Вінницької області.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.11.2024 року, справу № 145/748/21, розподілено судді Тісецькому С.С., з призначенням єдиного унікального номеру судової справи - № 902/77/22(145/748/21).

Ухвалою суду від 20.11.2024 року призначено підготовче засідання у справі №902/77/22(145/748/21), в межах справи № 902/77/22 про банкрутство ТОВ "Еко Ніка" на 03.02.2025 року.

27.01.2025 року до суду від представника Відповідача - ліквідатора ТОВ "Еко Ніка" надійшов відзив на позовну заяву б/н від 27.01.2025 року у справі № 902/77/22(145/748/21).

Ухвалою суду від 03.02.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу № 902/77/22(145/748/21) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Еко Ніка" про розірвання договорів оренди, в межах справи № 902/77/22 про банкрутство ТОВ "Еко Ніка" - до судового розгляду по суті на 17.03.2025 р. о 14:30 год..

При цьому, ухвалою суду від 17.02.2025 року ухвалено забезпечити участь арбітражного керуючого Белінської Н.О. у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 902/77/22(145/748/21), яке призначено на 17.03.2025 р. о 14:30 год. в приміщенні Господарського суду Вінницької області з використання підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

На визначену дату в судове засідання, яке проведено в режимі відеоконференції, з`явились представники Позивача та Відповідача.

В судовому засіданні представники сторін не заперечили щодо можливості проведення судового засідання, призначеного для розгляду справи по суті.

В ході розгляду справи по суті, представник Позивача надав пояснення щодо підстав поданого позову.

Представник Відповідача не заперечила щодо розірвання договорів оренди.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, встановив наступне.

За змістом позову, позовні вимоги мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 червня 2020 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,5667 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0275 в межах згідно з планом, розташованої на території Строїнецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, яка належала спадкодавниці ( ОСОБА_2 ) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 384549, виданого Тиврівською районною державною адміністрацією 05 липня 2007 року.

21 листопада 2017 року між спадкодавницею - ОСОБА_2 та ТОВ "Еко Ніка" укладено договір оренди землі строком на 25 років.

У відповідності з пунктом 11 договору орендна плата вноситься до 30 грудня кожного року в розмірі обумовленому в пункті 9 цього Договору.

Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 червня 2020 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,5384 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0577, в межах згідно з планом, розташованої на території Строїнецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, яка належала спадкодавниці ( ОСОБА_2 ) на підставі Державного акту на право власності земельну ділянку серія ЯД № 384572, виданого Тиврівською районною державною адміністрацією 05 липня 2007 року.

21 листопада 2017 року між спадкодавницею ОСОБА_2 та ТОВ "Еко Ніка" укладено договір оренди землі строком на 25 років.

Згідно з пунктом 11 договору орендна плата вноситься до 30 грудня кожного року в розмірі обумовленому в пункті 9 цього Договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавниця ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За 2019 рік та 2020 рік орендна плата по зазначеним договорам Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко Ніка" взагалі не сплачена.

На думку Позивача, його права, як спадкоємця та власника земельних ділянок, умови договору та норми діючого законодавства грубо порушені діями Відповідача, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи викладене та з огляду на наведені у позові норми законодавства, Позивач просить суд розірвати договори оренди землі площею 0,5667 га та площею 0,5384 га, що розташовані на території Строїнецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, кадастрові номери :01:002:0275, :01:002:0577, укладені 21 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Eко Ніка".

Згідно відзиву ліквідатора ТОВ "Еко Ніка" б/н від 27.01.2025 року у справі №902/77/22(145/748/21), на даний час фінансовий стан товариства є незадовільним, оскільки, більшість економічних показників та коефіцієнтів нижчими від нормативних значень. Підприємство перебуває у скрутному фінансово-економічному стані. Господарська діяльність відсутня з кінця 2022 року. Основні засоби на підприємстві відсутні. Відсутній трудовий колектив, а тому не має можливості обробляти ґрунт (землю), передумови для подальшого посіву та вирощування сільськогосподарських культур у ТОВ "Еко Ніка" відсутні.

Враховуючи вищевказане, ТОВ "Еко Ніка" не заперечує проти розірвання договору оренди за позовом ОСОБА_1 ..

З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.

Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 21.11.2017 року між ОСОБА_2 (Орендодавець) та ТОВ "Еко Ніка" (Орендар) буди укладені два договори оренди землі строком на 25 років щодо передачі в оренду земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0275, загальною площею 0,5667 га ріллі та земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0577, загальною площею 0,5384 га ріллі на території Строїнецької сільської ради за межами населеного пункту с. Строїнці Тиврівського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п. 2 договорів).

Разом з цим, 04.10.2019 року Орендодавець - ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 08.10.2019 року.

Водночас, судом встановлено, що згідно Свідоцтв про право на спадщину за заповітом № 798 від 26.06.2020 року та № 801 від 26.06.2020 року (копії наявні у справі) спадкоємцем вказано у заповіті Гуцол Ксенії Іванівні майна, а саме описаних вище земельних ділянок є її син - ОСОБА_1 .

Крім цього, згідно наявних у справі копій Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 214222673 від 26.06.2020 р. та №214223744 від 26.06.2020 р., власником земельних ділянок, а саме : кадастровий номер :01:002:0275, загальною площею 0,5667 га; кадастровий номер :01:002:0577, загальною площею 0,5384 га, є ОСОБА_1 .

Також, за змістом пункту 35 договорів оренди від 21.11.2017 року, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов, або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи-орендодавця, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду, переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Суд звертає увагу на те, що вказані вище Свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченні державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області, ОСОБА_3 ..

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про оренду землі", право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, беручи до уваги викладене та наведені норми законодавства, наразі власником вказаних вище земельних ділянок, які були передані в оренду Відповідачу на підставі договорів оренди від 21.11.2017 року є Позивач - ОСОБА_1 , що підтверджується наявними у справі доказами.

Разом з тим, згідно пунктів 11, 33 вказаних договорів оренди, орендна плата вноситься до 30 грудня кожного року в розмірі обумовленому в пункті 9 цього Договору.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених договором, як внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Як встановлено судом у позовній заяві Позивачем повідомлено, що за 2019 рік та 2020 рік орендна плата по зазначеним договорам Відповідачем - ТОВ "Еко Ніка" взагалі не сплачена, що на думку Позивача, як власника земельних ділянок, є порушенням зі сторони Відповідача умов договорів оренди та норм діючого законодавства, а тому є підставою для розірвання таких договорів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно п. д) ч. 1 ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 409 ЦК України, власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі.

Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Частиною 2 ст. 410 ЦК України визначено, що землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Приписами ст. 25 Закону України "Про оренду землі" перердбачено, що орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.

Згідно ст. 32 Закону України "Про оренду землі", на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.02.2025 року у справі № 922/4200/23, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, до розгляду якої зупинялося провадження в цій справі, аналізувалося співвідношення загальних та спеціальних норм у вирішенні питання про розірвання договору оренди землі, досліджувалось питання щодо розірвання договору оренди землі на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а також на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №199/3846/19).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.

Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Сплата орендарем заборгованості з орендної плати має правове значення, якщо до моменту сплати заборгованості орендодавець звернувся з позовом про стягнення такої заборгованості. Водночас подальше погашення заборгованості - невчасно сплаченої орендної плати не спростовує факт несплати орендарем орендної плати та не впливає на можливість пред`явлення і задоволення судом позову про розірвання договору.

Отже, той факт, що на момент розгляду справи орендар погасив заборгованість за орендною платою, не впливає на право орендодавця вимагати розірвання договору як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати).

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у контексті частини другої статті 651 ЦК України систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України йдеться про факт систематичної повної несплати, і такий факт уже завершився в минулому, тому підстава для пред`явлення позову (і для його задоволення) продовжує існувати.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджували сплату Відповідачем орендної плати згідно умов договорів оренди землі від 21.11.2017 року.

Більше того, у поданому до суду відзиві ліквідатором ТОВ "Еко Ніка" повідомлено, що на даний час фінансовий стан товариства є незадовільним, оскільки, більшість економічних показників та коефіцієнтів нижчими від нормативних значень. Підприємство перебуває у скрутному фінансово-економічному стані. Господарська діяльність відсутня з кінця 2022 року. Основні засоби на підприємстві відсутні. Відсутній трудовий колектив, а тому не має можливості обробляти грунт (землю), передумови для подальшого посіву та вирощування сільськогосподарських культур у ТОВ "Еко Ніка" відсутні.

Також, як вказано вище, постановою суду від 03.09.2024 року ТОВ "Еко Ніка" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців.

Отже, зважаючи на викладене та наведені вище норми законодавства і правові висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що Відповідачем не сплачувалась орендна плата за згаданими вище договорами оренди землі від 21.11.2017 року, що є підставою для розірвання відповідних договорів.

Відтак, Позивачем правомірно пред`явлено позов до Відповідача щодо розірвання договорів оренди землі від 21.11.2017 року.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Виходячи з наведеного Верховний Суд зазначив про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Враховуючи викладене та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі з мотивів наведених вище.

Обґрунтованість та правомірність заявлених вимог підтверджуються наданими та дослідженими судом письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 816,00 грн, підлягають покладенню на Відповідача згідно вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 13, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Задоволити позов ОСОБА_1 до ТОВ "Еко Ніка" про розірвання договорів оренди у справі № 902/77/22(145/748/21), в межах справи № 902/77/22 про банкрутство ТОВ "Еко Ніка", повністю.

2. Розірвати договір оренди землі площею 0,5667 га, що розташована на території Строїнецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, кадастровий номер :01:002:0275, укладений 21 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "EKO НІКА" ().

3. Розірвати договір оренди землі площею 0,5384 га, що розташована на території Строїнецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, кадастровий номер :01:002:0577, укладений 21 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "EKO НІКА" ().

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "EKO НІКА" (вул. 50-річчя Жовтня, 18А, с. Строїнці, Тиврівський р-н, Вінницька обл., 23340; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 816,00 грн - витрат на сплату судового збору.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення направити згідно переліку рекомендованим листом; до електронних кабінетів ЄСІТС та на відомі суду адреси електронної пошти: представникам позивача - адвокату Сарафанюку О.П. - ІНФОРМАЦІЯ_2 , адвокату Куйдану О.І. - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; арбітражному керуючому (ліквідатору відповідача) Белінській Н.О. - ІНФОРМАЦІЯ_4

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 27 березня 2025 р.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).