РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2025Справа № 910/14377/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС»

до Міністерства оборони України

про визнання факту виконання зобов`язання за державним контрактом,

Представники сторін:

від позивача: Лук`яненко Я.В.,

від відповідача: Хмара Ю.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» до Міністерства оборони України про визнання факту виконання зобов`язання за державним контрактом.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем, як замовником за державним контрактом від 29.03.2022 № 403/1/22/76 свого обов`язку щодо приймання товару, який відповідав умовам цього контракту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

26.11.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2024 (із урахуванням ухвали від 02.12.2024 про виправлення описки) прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14377/24, підготовче засідання призначено на 13.01.2025. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив.

12.12.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.12.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 13.01.2025 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, у зв`язку із зазначенням представником позивача про необхідність витребування нових доказів від відповідача та про намір подання відповідного клопотання, ухвалив оголосити перерву в підготовчому засіданні на 22.01.2025.

22.01.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовче засідання 22.01.2025 з`явились представники сторін.

Представником позивача в підготовчому засіданні заявлено та подано суду для долучення до матеріалів справи клопотання про відкладення підготовчого засідання, яке мотивоване необхідністю отримання нових доказів, з огляду на отриману від Головного управління військової юстиції Міністерства оборони України відповідь на адвокатський запит від 21.01.2025. У зв`язку із наведеним, позивач просив суд долучити до матеріалів справи: лист Головного управління військової юстиції Міністерства оборони України від 21.01.2025 № 220/74/ВихЗПІ/З; лист Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міністерства оборони України від 05.01.2024 № 220/11/69; адвокатський запит від 21.01.2025 № 21/01/25-1 з доказами його надсилання.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив подані представником позивача документи долучити до матеріалів справи, задовольнити клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, оголосити в судовому засіданні перерву до 12.02.2025 та продовжити строк підготовчого провадження відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України на 30 днів.

28.01.2025 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення.

04.02.2025 до суду від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача.

06.02.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про призначення комплексної експертизи у справі.

12.02.2025 до суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: копію адвокатського запиту від 21.01.2025 № 21/01/25-1 і відповіді Головного управління військової юстиції Міністерства оборони України від 27.01.2025 № 220/74/ВихЗПІ/7 з додатками.

В підготовче засідання 12.02.2025 з`явились представники сторін.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача щодо поданої заяви про долучення доказів до матеріалів справи та думку представника відповідача щодо вказаної заяви, на місці постановив дану заяву задовольнити та долучити до матеріалів справи подані позивачем докази.

Водночас, представник позивача підтримав вимоги поданого клопотання про призначення експертизи у справі № 910/14377/24, просив вказане клопотання задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення клопотання позивача про призначення експертизи.

За приписами ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Суд, розглянувши зазначене клопотання позивача про призначення експертизи у справі № 910/14377/24, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, на місці постановив відмовити у задоволенні вказаного клопотання через необґрунтованість та недоцільність.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд ухвалив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті на 12.03.2025.

11.03.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оскарженням до суду апеляційної інстанції протокольної ухвали від 12.02.2025 про відмову в призначенні експертизи у даній справі.

В судове засідання 12.03.2025 з`явилися представники сторін.

Представник позивача в судовому засіданні 12.03.2025 підтримав подане клопотання про відкладення розгляду справи, представник відповідача заперечував щодо задоволення вказаного клопотання.

Суд на місці постановив відмовити у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що наведені у ньому обставини не є об`єктивними обставинами, що перешкоджають розгляду справи у цьому судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні 12.03.2025 надав суду пояснення по суті позовних вимог, які підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову.

В порядку ч. 1 ст. 233 ГПК України в судовому засіданні 12.03.2025 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.03.2022 між Міністерством оборони України (надалі - замовник, відповідач) та Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» (надалі - виконавець, позивач) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення № 403/1/22/76 (надалі - державний контракт), за умовами п. 1.1. якого виконавець зобов`язався поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства товар, зазначений в специфікації, що постачається з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини, а замовник - прийняти та оплатити такі товари.

В п. 1.3. державного контракту сторони визначили, що якість, комплектність і експлуатаційна документація повинні забезпечувати експлуатацію товару в повному обсязі відповідно до призначення.

Товар, що поставляється за державним контрактом має відповідати вимогам, зазначеним у специфікації та мати відповідний сертифікат якості на товар та сертифікат походження товару (п. 1.4. державного контракту).

Орієнтовна вартість товару на момент укладення контракту без урахування податку на додану вартість становить 1 056 686 900,00 грн (п. 2.1. державного контракту).

Відповідно до п. 3.1. державного контракту товар поставляється виконавцем замовнику та передається вантажоодержувачу в пункті перетину державного кордону (місце поставки). Вантажоодержувач визначається замовником додатково.

Поставка виконавцем та приймання вантажоодержувачем товару за контрактом здійснюється відповідно до комплекту технічної документації, що поставляється разом з товаром у місці поставки. Товар передається виконавцем та приймається вантажоодержувачем згідно з товаросупровідними документами, технічною документацією, сертифікатами якості та сертифікатами походження (п. 3.2. державного контракту).

В п. 3.4. державного контракту сторони визначили, що датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата зазначена в товаросупровідній документації або декларації, оформленій митним органом.

Виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного у специфікації, та надати замовнику документи згідно з пунктом 2.5 контракту (п. 4.1. державного контракту).

Згідно з умовами п. 5.1. державного контракту виконавець гарантує якість поставленого товару протягом 12 місяців або 16 100 км пробігу з дати його приймання вантажоодержувачем.

Виконавець гарантує відповідність продукції технічній документації виробника товару і нормативним документам, зазначеним у специфікації, та бере на себе зобов`язання протягом гарантійного строку забезпечити усунення виявлених несправностей та дефектів або здійснення гарантійної заміни в погоджений сторонами строк - 60 днів (без врахування часу транспортування продукції) у разі, коли такі несправності та дефекти не є наслідком порушення правил експлуатації або зберігання товару (п. 5.2. державного контракту).

Умовами пп. 2 п. 6.2. державного контракту передбачено, що замовник зобов`язаний через вантажоодержувача прийняти поставлений товар у разі відповідності його вимогам, установленим цим контрактом.

Контракт набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і скрпілення їхніх підписів печатками (за наявності) і діє до 30.06.2023, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за контрактом (п. 10.1. державного контракту в редакції додаткової угоди № 4).

Сторонами було підписано специфікації та додаткові угоди до державного контракту, відповідно до яких, зокрема змінено орієнтовну вартість товару та строк поставки. Так, відповідно до додаткової угоди від 11.05.2022 № 2 та специфікації до неї, сторони узгодили, що:

- загальна орієнтовна вартість товару, що поставляється складає 1 061 052 520,00 грн;

-строк поставки товару за пунктом 1 (10 одиниць броньованих HMMWV модель 4 DR CREW CAB B6 загальною орієнтовною вартістю 110 034 310,00 грн, орієнтовна вартість однієї одиниці складає 11 003 431,00 грн) до 20.06.2022, за пунктом 2 (90 одиниць броньованих HMMWV модель 4 DR CREW CAB B6/B7 загальною орієнтовною вартістю 951 018 210,00 грн, орієнтовна вартість однієї одиниці складає 10 566 869,00 грн) визначається додатковою угодою до контракту.

Як зазначено позивачем, ним з метою виконання державного контракту було укладено зовнішньоекономічний контракт з компанією «PALMETO STATE DEFENSE, LLC» про поставку товару, який є предметом укладеного із відповідачем державного контракту. Партія з 10 бронемашин була ввезена на територію України та доставлена у місце призначення у період з 16 по 24 липня 2022 року, на підтвердження чого позивачем в матеріали справи надано відповідні митні декларації з відмітками посту митного контролю.

Листами від 16.07.2022 № Pr 03.2/2374, від 20.07.2022 № Pr 03.2/2449, від 22.07.2022 № Pr 03.2/2474, від 22.07.2022 № Pr 03.2/2476 позивачем повідомлено відповідний структурний підрозділ відповідача про орієнтовні дати поставки товару за державним контрактом.

Водночас, позивачем було отримано висновок Торгово-промислової палати України від 27.09.2022 № 1424/1.2 про істотну зміну обставин, яким засвідчено настання для позивача істотної зміни обставин, пов`язаної із діями третіх осіб (воєнна агресія рф проти України), що вплинуло на необхідність закупки оборонної продукції військового призначення, затримка постачання продукції через затримку прибуття контейнерів із продукцією та вкрай важку ситуацію із розвантаженням суден у порту Гамбурга через непередбачувані обставини, а саме - робітничі страйки, які відбувалися в порту, що підтверджується листом Торгово-промислової палати Гамбурга від 01.08.2022. У зв`язку із зазначеними обставини, у висновку зазначено, що виконання за державним контрактом зобов`язань із постачання товарів оборонного призначення у визначені контрактом строки було неможливим.

Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач стверджує, що він повністю виконав покладені на нього державним контрактом зобов`язання із поставки товарів, що підтверджується митними деклараціями, сертифікатом якості від 12.05.2022 та сертифікатом відповідності товару від 04.04.2022. При цьому, позивачем було усунуто всі виявлені відповідачем недоліки товару, однак останній необґрунтовано та всупереч умовам державного контракту відмовився від прийняття товару та підписання акту приймання-передачі, що, як вказує позивач, є свідченням неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Таким чином, зазначаючи, що у державному контракті чітко визначено умови виконання постачання товару та визначено дату виконання зобов`язань із поставки товару, якою є дата перетину товаром державного кордону (місце поставки) (п. 3.1. державного контракту), позивач стверджує, що його зобов`язання із поставки товару вважаються виконаними з моменту такого перетину державного кордону та оформленням митних декларацій, а саме: 16.07.2022, 18.07.2022, 19.07.2022 та 21.07.2022. У зв`язку із зазначеним, позивачем заявлено даний позов про зобов`язання Міністерство оборони України визнати факт виконання Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» умов державного контракту в частині поставки броньованих HMMWV модель 4DR CREW CAB B6 у кількості 10 одиниць та підтвердити виконання зобов`язань по постачанню вказаного товару.

Відповідач заперечував щодо задоволення заявленого позову, зазначаючи, що поставлений позивачем за державним контрактом товар не відповідав вимогам щодо якості, у зв`язку з чим між сторонами вчинялись дії щодо усунення недоліків товару, однак позивачем обумовлений державним контрактом товар так і не було поставлено, а автомобілі, які передбачалось поставити, досі перебувають у позивача. При цьому, відповідач звернув увагу на те, що у справі № 910/6495/23 з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» було стягнуто на користь Міністерства оборони України сплачені останнім кошти попередньої оплати за товар відповідно до державного контракту; а у справі № 910/1186/23 стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» на користь Міністерства оборони України штрафні санкції за непоставку товару у визначені строки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договірні відносини, які склалися між сторонами у цій справі, мають ознаки договору поставки.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Статтею 532 ЦК України визначено, що місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 673 ЦК України унормовано, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

Відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 674 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 268 ГК України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам (у разі наявності), іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості. Постачальник повинен засвідчити якість товарів, що поставляються, належним товаросупровідним документом, який надсилається разом з товаром, якщо інше не передбачено в договорі.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

За приписами ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про невиконання відповідачем своїх зобов`язань із прийняття поставленого за державним контрактом товару.

Судом із наданих сторонами пояснень та наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що у період з 16 по 24 липня 2022 року обумовлений у державному контракті товар у кількості 10 штук перетнув державний кордон України, що в силу п. 3.1. вказаного контракту визнається місцем поставки товару.

Водночас, не є спірним між сторонами той факт, що після прибуття товару замовником було виявлено невідповідність його умовам державного контракту, у зв`язку з чим позивач вживав дії щодо усунення виявлених недоліків. Підтвердженням цьому є, зокрема, наданий позивачем договір № Д-20-03/2023/П про надання послуг з ремонту транспортних засобів військового призначення, укладений між ним та ТОВ «Науково-виробнича компанія «Армтех» 19.05.2023.

Із листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.09.2023 № 370/9008 вбачається, що за результатами технічного огляду (інспекції) 5 од. транспортних засобів, які планувались до поставки за державним контрактом, виявлено, що усі автомобілі мають конструктивні недоліки та недоліки у технічному стані, які детально наведені у доповіді командира відповідної військової частини. Крім того, враховуючи зазначений та попередні технічні огляди, надані копії сертифікату якості, сертифікатів про бойову готовність та сертифікатів про відновлення, завірені позивачем, не відповідають реальному технічному стану автомобілів, тому втратили свою актуальність та чинність. У зв`язку з цим зазначено, що подальша реалізація та подовження терміну дії державного контракту вважається недоцільними.

Надалі листом від 20.12.2023 № Pr 03.2/3476 позивач звертався до відповідного структурного підрозділу відповідача щодо проведення технічної перевірки автомобілів за результатами здійсненого їх ремонту. У відповідь на вказаний лист позивача відповідач листом від 05.01.2024 № 220/11/69 повідомив про недоцільність реалізації та продовження терміну державного контракту.

Суд констатує, що у матеріалах справи відсутні належні докази прийняття поставленого відповідачем товару за державним контрактом, який би відповідав визначеним технічним характеристикам та був би придатний для мети, з якою він може бути використаний.

При цьому, судом встановлено, що у справі № 910/1186/23 між цими ж сторонами судами вирішувалось питання щодо стягнення з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» на користь Міністерства оборони України штрафних санкцій за прострочення поставки товару за цим же державним контрактом.

Постановою Верховного Суду від 21.02.2024 у вказаній вище справі рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №910/1186/23 змінено, викладено резолютивну частину рішення в редакції постанови суду касаційної інстанції, якою позов задоволено частково, вирішено стягнути з Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньо-торгівельна фірма «Прогрес» на користь Міністерства оборони України 11 113 465, 31 грн пені та 5 501 715, 50 грн штрафу за прострочення поставки товару за державним контрактом від 29.03.2022 № 403/1/22/76. В іншій частині позову відмовлено.

За положеннями ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, суд зазначає, що постанова Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №910/1186/23, яка набрала законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їй суперечити.

Так, у вказаній постанові було встановлено, зокрема, такі обставини: «Між сторонами відбувалося листування з питання належного виконання умов контракту. Так, листом від 06.07.2022 № 403/3/2/4508 (претензія) позивач повідомив відповідача про те, що за умовами контракту датою поставки є 20.06.2022, проте станом на 05.07.2022 продукція виконавцем не поставлена; відповідач листом від 14.10.2022 № Pr 03.2/3411 звернувся до позивача, в якому зазначав, що ним було доставлено товар у період з 17 по 24 липня 2022 року, але під час передачі товару вантажоодержувачу було виявлено низку недоліків і несправностей, у зв`язку із чим товар не було прийнято, а тому з метою уникнення виявлених неполадок товар був переданий до визначеної постачальником ремонтної бази; листом від 26.10.2022 № Pr 03.2/3528 відповідач погодився з тим, що згідно з умовами контракту товар мав бути поставлений у строк до 20.06.2022, але його ввезено в Україну та передано вантажоодержувачу в період з 17 по 24 липня 2022 року, оскільки затримка в доставці була зумовлена обставинами, що знаходяться поза впливом відповідача, а саме відсутністю доступних морських контейнерних ліній для перевезення та робітничими страйками у порту м. Гамбург, на підтвердження чого отримано відповідний висновок ТПП України від 27.09.2022 № 1424/1.1.».

Водночас, у зв`язку з відсутністю доказів отримання Міністерством оборони України у встановлений контрактом (специфікацією) строк товару, який би відповідав визначеним позивачем технічним характеристикам та був би придатний для мети, з якою він може бути використаний, колегія суддів погодилася з висновками судів про допущення Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма «ПРОГРЕС» прострочення виконання зобов`язань за контрактом.

Крім того, колегія суддів вказала, що з огляду на умови контракту виконавець зобов`язаний не лише поставити товар на митну територію України, а й передати замовнику відповідно до акта приймання-передачі.

При розгляді даної справи позивачем не доведено належними та допустимими у розумінні статей 76-77 ГПК України доказами, що товар, який було перевезено через державний кордон України з 16 по 24 липня 2022 року для передачі його відповідачу, відповідав умовам державного контракту щодо якості та технічним характеристикам. При цьому, не надано й доказів усунення недоліків товару, який передбачалось поставити відповідачу за державним контрактом, після їх виявлення відповідачем.

Надані позивачем в матеріали справи міжнародні товарно-транспортні накладні CMR на перевезення товару та оформлені митні декларації при перетині товаром державного кордону України, не можуть свідчити про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за державним контрактом та отримання замовником відповідного товару в місці його поставки, оскільки такі документи не можуть вважатися первинними у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт здійснення господарської операції.

Отже, з урахуванням преюдиційного рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1186/23 суд зазначає, що встановлений судом факт постачання товару відповідачем не у відповідності до технічних та якісних вимог спричинив неприйняття відповідачем товару у встановленому державним контрактом порядку. Водночас, як вже зазначалось, відповідно до умов пп. 2 п. 6.2. державного контракту обов`язок замовника прийняти поставлений товар виникає у разі відповідності його вимогам, установленим цим контрактом.

Суд зазначає, що ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (підпункт 8.5 постанови об`єднаної палати).

Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить зобов`язати відповідача визнати факт виконання позивачем умов державного контракту та підтвердити виконання зобов`язань у відповідній частині.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішення суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.

При цьому, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає із матеріальних правовідносин. Вказаний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, враховуючи принцип змагальності сторін та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовляє.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного рішення: 24.03.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко