ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2025м. ХарківСправа № 922/4640/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Базака А.А.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Чернявський А.В., самопредставництво,

відповідача: Чуб С.В., адвокат, ордер серія АХ № 1234820 від 22.01.2025 р.,

третьої особи: не з`явився,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖГЕОКАДАСТРУ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, місто Харків,
до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АГРОФІРМА «ТРУД. ЗЕМЛЯ. КАПІТАЛ.», Харківський р-н, Харківська обл., село Веселе, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м. Харків,
про примусове припинення права власності шляхом витребування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ." про примусове припинення права власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0220 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0220 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 грудня 2024 року прийнято позовну заяву ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖГЕОКАДАСТРУ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/4640/24. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/4640/24 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ). Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх. № 4640/24 від 25 грудня 2024 року) про забезпечення позову. Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 10 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відносно реалізації учасниками справи свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 662 від 10 січня 2025 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 січня 2025 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 1020 від 15 січня 2025 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 січня 2025 року; відповідачем не реалізовано право на подання заперечень на відповідь на відзив, третя особа не скористалася своїм правом на подання заяви по суті справи у вигляді пояснень.

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Суд констатує про те, що ним дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, 12 червня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Харківській області отримано заяву ОСОБА_1 відповідно до якої останній просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2 (два) га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передати йому зазначену земельну ділянку. На підставі цієї заяви позивачем видано наказ від 16.06.2017 року № 11861-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». У подальшому, 04.12.2017 року до ГУ Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 від 30.11.2017 року у якій викладено прохання затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області (кадастровий номер :02:001:0220).

Після розгляду заяви, ГУ Держгеокадастру у Харківській області видано наказ від 14.12.2017 року № 21391-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (кадастровий номер :02:001:0220). Право власності на підставі цього наказу зареєстровано в ДРРП на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_1 30.05.2019 року.

При цьому, як зазначає позивач, наказом № 21391-СГ від 14.12.2017 року на ОСОБА_1 покладено обов`язок використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, з дотриманням вимог статей 91, 103 ЗК України, ЗУ «Про особисте селянське господарство», встановлених обмежень та інших нормативно-правових актів.

Як вказано у позові, відповідно до відомостей з ДРРП на нерухоме майно, земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0220 ОСОБА_1 передано за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 5457, 5458, виданого 27.11.2019 року ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» на підставі чого 27.12.2019 року до ДРРП на нерухоме майно внесено запис про право власності 34968666.

Таким чином, як вказує позивач, з 27.12.2019 року власником та користувачем спірної земельної ділянки є відповідач у справі, а саме ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.». Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0220 має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалося, то позивач вважає, що перебування її у власності відповідача є незаконним та таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України. Означене і стало підставою для звернення з позовом до суду.

10 січня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 662). Відповідач зазначає, що чинне законодавство не лише НЕ забороняє, а і прямо закріплює право юридичних осіб набувати у власність землі сільськогосподарського призначення. Позивач відверто неправдиво цитує норми права, стверджуючи, що стаття 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», нібито, визначає вичерпний перелік осіб, які можуть мати у власності земельні ділянки особистого селянського господарства. Адже положення зазначеної статті НЕ мають припису «цей перелік є вичерпним». При цьому не існує жодної норми законодавства, яка б забороняла юридичним особам мати у власності землі з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Також, відповідач звертає увагу на неналежний спосіб захисту.

15 січня 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 1020). Позивач зазначає щодо хибності міркувань відповідача щодо права власності юридичної особи та цільового використання земельної ділянки. У відповідності до стаття 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Також, законодавець у згаданій статті визначив, що діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності. Також, позивач зазначає про хибність міркувань відповідача з приводу неналежного способу захисту.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО ВИРІШЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є примусове припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0220 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0220 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Фактичним обґрунтуванням означеної вимоги позивача, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, є той факт, що земельна ділянка площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:001:0220 у відповідності до наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 21391-СГ від 14 грудня 2017 року передана ОСОБА_1 у власність для ведення особистого селянського господарства. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності. В свою чергу, позивач звертає увагу, що у відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 393892575 від 06.09.2024 року земельна ділянка площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:001:0220 у відповідності до акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 5457, 5458, виданий 27.11.2019 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. передано у власність відповідачу, Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.".

У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 зазначено, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: 1) як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів 2) як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятись залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах. При реалізації компетенції уповноваженого представника власника Держгеокадастр, як представник власника, не обмежений у виборі способів захисту порушеного права власності та має керуватись статтею 16 ЦК України та 152 ЗК України.

Однак, як в межах справи № 922/4640/24, так і в межах справи № 925/1133/18, обставини якої були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду, Держгеокадастр у спірних правовідносинах виконує функції державного контролю, тобто виступає як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (пункт 1 - правовий статус, що зазначений вище).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Стаття 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» має загальний характер. Повноваження Держгеокадастру, як органу виконавчої влади, визначаються відповідними нормативно-правовими актами. Абзацом п`ятим статті 152 ЗК України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать, зокрема: а) здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; д-1) звернення до суду з позовами про визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності. Згідно із статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

У відповідності до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14 січня 2015 року, держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань: подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом; звертається до суду з позовами про визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився; звертатися до суду з позовом про розірвання договору оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки або договору про встановлення земельного сервітуту, а також про припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Отже, у правовідносинах, що склались у цій справі, Держгеокадастр виконує функції державного контролю за використанням та охороною земель. Реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, Держгеокадастр повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пунктом 51 Положення від 14.01.2015 № 15 визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель. Тобто, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом; звертається до суду з позовами про визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився; звертатися до суду з позовом про розірвання договору оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки або договору про встановлення земельного сервітуту, а також про припинення права постійного користування земельною ділянкою).

З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, ГУ Держгеокадастру у Харківській області реалізуючі функції як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів, а НЕ як суб`єкт здійснення права державної власності на землю, не має право подавати позов про припинення права власності земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Видається, що належність у спрощеному розумінні означає відповідність законодавству. При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Підсумовуючи, суд зазначає, що ГУ Держгеокадастр у Харківській області, подаючи позов про примусове припинення права власності, діє не в межах та у спосіб, що визначений Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже цими актами не передбачено повноваження Держгеокадастру подавати позови про примусове припинення права власності, діючи як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Означене вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відносно посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі № 477/2330/18, суд зазначає наступне.

В межах справи № 477/2330/18 прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області з позовною заявою, в якій просив: примусово припинити право власності відповідача на земельну ділянку та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно згідно з яким він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Водночас, в межах кримінального провадження було проведено огляд спірної земельної ділянки та встановлено, що на місці розташування земельної ділянки виритий кар`єр глибиною приблизно до 10 м, з якого здійснюється видобуток піску. Родючий шар ґрунту знятий без передбаченого законом дозволу. Земельні ділянки не містять слідів сільськогосподарського обробітку. Частина землі, яка не зайнята кар`єром, засмічена; на ній знаходиться знятий родючий шар, вкритий бур`яном. Під час проведення слідчої дії на земельних ділянках працювала техніка, яка здійснювала видобуток піску, зокрема, екскаватор, який зареєстрований і обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «МІО-Строй», директором якого є відповідач.

Тобто, в межах справи № 477/2330/18 прокурором в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області подано позов про припинення права власності у зв`язку із нецільовим використанням земельної ділянки, а саме: на землях для ведення особистого селянського господарства виритий кар`єр з якого здійснюється видобуток піску.

Однак, в межах справи № 922/4640/24 безпосередньо ГУ Держгеокадастру звертається з позовом до суду у якому просить припинити право власності у зв`язку із тим, що фізична особа, якій передано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, передала цю земельну ділянку юридичній особі, що суперечить Закону України «Про особисте селянське господарство».

Отже, правовідносини в межах справи № 922/4640/24 та № 477/2330/18 різняться, тобто не є тотожними, а отже суд не може взяти до уваги висновки, що викладені у цій постанові (в межах справи № 477/2330/18) Великої Палати Верховного Суду.

4. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про повну відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем покладаються на нього.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖГЕОКАДАСТРУ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "20" березня 2025 р.

Суддя Н.В. Калініченко