ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2025 р. Справа№ 910/8680/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024

у справі №910/8680/24 (суддя О.В. Гулевець)

за позовом Фізичної особи-підприємця Федулєєва Артура Миколайовича

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про стягнення 17 000,00 грн, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Федулєєв Артур Миколайович (далі, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі, відповідач) про стягнення 17 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 342058 від 26.09.2022 позивачем сплачено до Державного бюджету України штраф у розмірі 17 000,00 грн, однак вказана постанова скасована в судовому порядку, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України 17 000,00 грн безпідставно отриманих коштів відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Федулєєва Артура безпідставно отримані кошти у розмірі 17 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції встановив, що правова підстава сплати позивачем до Державного бюджету України грошових коштів у розмірі 17 000,00 грн відпала у зв`язку зі скасуванням за рішенням суду постанови Державної служби України з безпеки на транспорті №342058 від 26.09.2022. Водночас, доказів повернення позивачу грошових коштів в розмірі 17 000,00 грн матеріали справи не містять, тому суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 17 000,00 грн сплаченого штрафу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 22.11.2024 засобами поштового зв`язку (про що свідчить штрих-код «Укрпошти» на конверті) Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що позивач сплатив адміністративний штраф за виконавчим документом, який перебував на виконанні в органі ДВС, відтак Укртрансбезпека не є належним відповідачем у даній справі.

Грошові кошти не надходили на рахунки Укртрансбезпеки, так як суми штрафу були перераховані спочатку на депозитний рахунок органу ДВС, а потім були перераховані до Державного бюджету України. Таким чином, Укртрансбезпека не була набувачем грошових коштів і перерахування сум штрафу не призвело до зміни майнового стану Укртрансбезпеки у вигляді приросту майна та збагачення за рахунок коштів позивача.

Позивачем не доведено порушення своїх прав та інтересів діями відповідача стосовно вчинення дій щодо повернення сум сплаченого штрафу, оскільки відповідачем не заперечується наявність правових підстав для повернення грошових коштів, але повернення сум сплаченого штрафу має здійснюватися у спеціальному позасудовому порядку, визначеному законодавством України (згідно Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787), та відповідним органом, що контролює справляння надходжень бюджету за кодами класифікації доходів бюджету.

У тексті апеляційної скарги скаржником заявлено також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

11.01.2025 від позивача через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з проханням залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві позивач наголосив на тому, що у цьому спорі органом, який здійснює контроль справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету та за поданням якого мало б здійснюватись повернення коштів, що були помилково сплачені до Державного бюджету України, є відповідач, який під час розгляду справи в суді першої інстанції не спростував ані факту помилкового надходження спірної суми, ані відсутності правових підстав для її утримання, ані своєї протиправної бездіяльності щодо звернення до органу Казначейства з відповідним поданням, а тому обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2024 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Коробенко Г.П., Тищенко А.І.

Судом встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8680/24; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

05.12.2024 матеріали справи №910/8680/24 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 залишено без руху; роз`яснено Державній службі України з безпеки на транспорті, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції відповідну заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин такого пропуску.

20.12.2024 через підсистему «Електронний суд» від Державної служби України з безпеки на транспорті до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про поновлення процесуального строку, мотивована тим, що встановлений законом процесуальний строк для подання апеляційної скарги скаржником пропущено у зв`язку з низкою об`єктивних причин, що не залежали від волі скаржника. Зокрема, відділ державного нагляду (контролю) у Сумській області, яким було ухвалено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №342058 від 26.09.2022 (яку надалі скасовано) знаходиться в місті Суми. Представник скаржника виконує свої функції за місцем знаходження територіального органу. Однак, у період з 17.11.2024 по 22.11.2024 в місті Суми була складна та небезпечна ситуація, пов`язана з діями країни агресора, що виражалися постійними обстрілами Сумської області та міста Суми, у зв`язку з чим були часті повітряні тривоги. Також у ці дні спостерігались відключення електроенергії, що унеможливлювало повноцінну підготовку документів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2024 поновлено Державній службі України з безпеки на транспорті пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 на час апеляційного оскарження, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), враховуючи, що предметом розгляду у справі є вимога про стягнення 17 000,00 грн, а отже вказана справа відноситься до малозначних у розумінні Господарського процесуального кодексу України, встановлено учасникам справи строки на подання відзиву, заперечення на відзив, заяв, клопотань.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (довідок про доставку копії ухвали від 25.12.2024 до електронних кабінетів сторін в підсистемі «Електронний суд»), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2024 строків на подання учасниками справи документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

01.09.2022 державними інспекторами відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області державної служби України з безпеки на транспорті Стеценко Н.О. та Солодовник П.О., на підставі направлення на рейдову перевірку від 29.08.2022 №0/5921, було здійснено перевірку транспортного засобу Мерседес-Бенс, номерний знак НОМЕР_1 , серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , який належить ФОП Федулєєву Артуру Миколайовичу (надалі - позивач), водій - Кушнір О.І.

За наслідками перевірки складено Акт №314456 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, в якому зазначено, що під час перевірки виявлено порушення: «При наданні послуг з перевезення пасажирів за регулярним міжміським маршрутом Суми Ромни, автомобільний перевізник здійснив порушення, а саме на момент перевірки відсутній розклад руху та протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, чим порушено статтю 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність передбачена абз. 3 частиною 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

26 вересня 2022 року начальник відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області на підставі зазначеного Акту виніс Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №342058, відповідно до якої на ФОП Федулєєва Артура Миколайовича накладено штраф у сумі 17 000,00 грн за порушення статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що передбачена відповідальність згідно з абц.3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

28.11.2022 ФОП Федулєєвим Артуром Миколайовичем сплачено до Державного бюджету України 19 013,10 грн, з яких штраф у розмірі 17 000,00 грн, що підтверджується платіжною вимогою №70423492 від 28.11.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22 задоволено позов ФОП Федулєєва Артура Миколайовича, визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №342058 від 26.09.2022 року про застосування до фізичної особи - підприємця Федулєєва Артура Миколайовича адміністративно - господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн за порушення вимог статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року у справі №480/8104/22 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22 залишено без змін.

Позивачем зазначено, що оскільки рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023, визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн №342058 від 26.09.2022, до Державного бюджету України зайво сплачені кошти в розмірі 17 000,00 грн.

Позивач звернувся до Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з вимогою про повернення сплаченої суми адміністративно-господарського штрафу.

Позивачем отримано відповідь від Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій вказано, що суму штрафу, перерахованого до державного бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі суд визнав протиправною та скасував, можна стягнути на користь платника на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно утримувану. Водночас, у зв`язку з тим, що виконавче провадження завершено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням, відсутні законні підстави для повернення стягнутого виконавчого збору, а тому рекомендовано звернутися до суду з метою повернення з Державного бюджету України відповідних коштів.

Оскільки рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023, визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №342058 від 26.09.2022, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про повернення сплачених на підставі вказаної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу грошових коштів у розмірі 17 000,00 грн відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечив заявлені позивачем позовні вимоги, посилаючись на те що, заявлені до стягнення кошти були перераховані позивачем на рахунок Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління МЮУ (м. Суми), тому правовідносини щодо їх повернення існують між позивачем і вказаним органом державної виконавчої служби, а не Укртрансбезпекою, яка не є належним відповідачем за заявленим позовом.

Поряд із цим, відповідач наголосив на тому, що події, які передували зверненню позивача з позовом у даній справі, стали наслідком протиправного (помилкового) винесення постанов про застосування до позивача адміністративно-господарських штрафів, отже повернення з Державного бюджету України цих помилково сплачених коштів має відбуватися відповідно до приписів частини 2 статті 45 Бюджетного кодексу України та пунктів 3, 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182 (далі - Порядок №787). Натомість, на думку відповідача, до даних правовідносин не можуть застосовуватись положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Спір у даній справі виник, за твердженнями позивача, у зв`язку з тим, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які позивачем було сплачено на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictiocausa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15).

Конструкція частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 у справі №910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі №201/9127/21 зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

У випадках, передбачених частиною 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, юридичним фактом, який породжує кондикційне зобов`язання, як правило, є рішення суду. Тому саме в момент набрання рішенням суду законної сили особа дізнається про володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути це майно іншій особі. У такій правовій ситуації суд у власному рішенні констатує безпідставність набуття особою майна та підтверджує відсутність юридичних підстав для його збереження такою особою надалі, а тому з моменту набрання ним законної сили особа в конкретному випадку достеменно може вважатися обізнаною про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути майно іншій особі.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Одним із основних завдань Укртрансбезпеки є, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (абзац другий пункту 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 з подальшими змінами, у редакції, чинній на час винесення постанов щодо позивача).

Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є актом індивідуальної дії (правозастосовним актом), який стосується прав, обов`язків та інтересів визначеного у постанові суб`єкта (за обставинами справи - позивача), є обов`язковою для нього, а її дія вичерпується виконанням. Правовідносини сторін спору щодо накладення та сплати цього штрафу є публічно-правовими. Оскарження такої постанови як акта суб`єкта владних повноважень належить до юрисдикції адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські, правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи (див. постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23.11.2022 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15.02.2022 у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.16) і № 922/1830/19 (пункт 7.1), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (пункт 55)). Це випливає, зокрема, з частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України. Тобто під час провадження у справі стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38).

Отже те, що позивач вказав відповідачем у справі щодо стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються там без достатньої правової підстави, певний орган державної влади - Укртрансбезпеку, не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган. Інакше кажучи, у кондикційних спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції. Останні він реалізував тоді, коли виніс постанову про застосування штрафу та забезпечив стягнення останнього до бюджету. Подальше намагання позивача повернути з Державного бюджету України відповідну суму, заявивши вимогу про її стягнення, не пов`язане з виконанням органами державної влади, зокрема Укртрансбезпекою, публічно-владних управлінських функцій щодо позивача.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить Державі Україна. Від імені та в інтересах Держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини 1, 2 статті 326 Цивільного кодексу України).

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведені приписи, а також враховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарських штрафів, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека.

За змістом абзацу 1 частини 3 статті 17 Цивільного кодексу України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Згідно з частиною 2 статті 45 Бюджетного кодексу України (у чинній редакції) Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Відповідно до абзаців 1, 9 пункту 5 розділу І Порядку №787 (у редакції, чинній на час звернення до суду) повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету складається та подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з платежу, який підлягає поверненню (крім повернення судового збору, за виключенням помилково зарахованого), із обов`язковим зазначенням інформації в такій послідовності: найменування платника (суб`єкта господарювання) (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті) та номер контактного телефону (за згодою), причина повернення (перерахування) коштів з бюджету, найменування банку або небанківського надавача платіжних послуг, місцезнаходження банку (у разі повернення коштів в іноземній валюті (латиницею)), в якому відкрито рахунок отримувача коштів, та реквізити такого рахунка (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), номер карткового рахунка отримувача коштів (за наявності).

У випадках, встановлених Конституцією та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина 2 статті 17 Цивільного кодексу України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац 2 частини 3 статті 17 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалось, 26 вересня 2022 року начальник відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №342058, відповідно до якої на ФОП Федулєєва Артура Миколайовича накладено штраф у сумі 17 000,00 грн за порушення статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що передбачена відповідальність згідно з абц.3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

28.11.2022 ФОП Федулєєвим Артуром Миколайовичем сплачено до Державного бюджету України 19 013,10 грн, з яких штраф у розмірі 17 000,00 грн, що підтверджується платіжною вимогою №70423492 від 28.11.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22 задоволено позов ФОП Федулєєва Артура Миколайовича, визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №342058 від 26.09.2022 про застосування до Фізичної особи - підприємця Федулєєва Артура Миколайовича адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн за порушення вимог статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №480/8104/22 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22 залишено без змін.

Тобто, вказане рішення місцевого адміністративного суду набрало законної сили - 12.10.2023.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що позивач сплатив кошти помилково, як і відсутні підстави вважати, що позивач сплатив штраф надміру, у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові, а зважаючи на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправним та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Отже, доводи скаржника щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Порядку №787 колегією суддів апеляційного господарського суду відхиляються як неправомірні, оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яка внесена позивачем до бюджету, не є помилково чи надміру зарахованою.

Після визнання протиправними та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу, платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади, за умови його невідповідності закону, не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (п. 39), від 15.10.2019 у справі №911/3749/17 (п. 6.27), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (п. 35), від 01.02.2020 у справі №922/614/19 (п. 52), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (п. 109)).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (п. 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 Цивільного кодексу України. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, а також від 05.02.2020 у справі №910/15295/18.

Як вже зазначалось, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі №480/8104/22, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023, визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті №342058 від 26.09.2022 про застосування до Фізичної особи - підприємця Федулєєва Артура Миколайовича адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн, у зв`язку з чим відсутні правові підстави утримання Державою сплачених позивачем в якості адміністративно-господарського штрафу коштів в розмірі 17 000,00 грн.

Однак, доказів повернення позивачу грошових коштів у зазначеному розмірі матеріали справи не містять.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на встановлені обставини справи, погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України 17 000,00 грн, які були сплачені згідно із протиправною постановою Державної служби України з безпеки на транспорті №342058 від 26.09.2022, у зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, враховуючи вищевикладене, а також таке.

Згідно з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. Згідно з цим висновком Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 цієї постанови).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10.07.2019 у справі №489/6624/15-ц, за змістом якого повернення коштів у тотожній правовій ситуації має відбуватися тільки згідно з Порядком №787, тобто у позасудовому порядку.

Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини приписи Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди та Порядку № 787 не поширюються.

Враховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека.

Зважаючи на викладене, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідач наведених у позові обставин та висновків суду першої інстанції належними та допустимими доказами не спростував.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову в даній справі.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Державної служби України з безпеки на транспорті є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №910/8680/24 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Державну службу України з безпеки на транспорті.

Матеріали справи №910/8680/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Г.П. Коробенко

А.І. Тищенко