РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2025Справа № 910/669/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ», м.Суми

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», м.Київ

про визнання недійсним договору та стягнення 397 743,46 грн, -

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Михалевич М.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання недійсним договору №13/1828-МТР від 17.05.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», та застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення забезпечення виконання договору в сумі 397 743,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оспорюваний договір було укладено за наслідками проведення відкритих торгів із порушенням Закону України «Про публічні закупівлі», які було встановлено під час здійснення моніторингу процедури закупівлі Державною аудиторською службою України.

Ухвалою від 27.01.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.02.2025.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2025 року у справі №911/2883/24 судом було встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» договірних умов передбачених оспорюваним позивачем договором та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА» суму штрафу. Після прийняття Господарським судом Київської області рішення у справі №911/2883/24, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору на підставі якого з нього було стягнуто суму штрафу мотивуючи свій позов наявністю підстав для визнання відповідного договору недійсним. Встановлення Держаудитслужбою за результатами проведеної процедури публічних закупівель порушень вимог тендерного законодавства щодо іншої особи жодним чином не свідчить та не може вказувати, що у разі недопущення відповідного порушення стосовно певної особи, договір про закупівлю був би укладений саме з особою права якої порушено. Окрім того, зазначені вище доводи є вкрай сумнівними та безпідставними і з врахуванням тієї обставини, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ», стосовно якого було Держаудитслужбою встановлено порушення вимог законодавства зі сторони відповідача, жодним чином не оспорювало ні в адміністративному, ні в судовому порядку відповідних фактів, що стосуються можливого порушення його законних прав та інтересів. На суперечливість поведінки позивача вказують такі його дії, як: з одного боку, взяття участі у закупівлі шляхом подання тендерної пропозиції та укладення договору, а з іншого боку - оспорювання укладеного ним же договору. Отже, така непослідовна поведінка є суперечливою, не відповідає принципам добросовісності та розумності. На думку відповідача, позовні вимоги у цій справі спрямовані на уникнення останнього від обов`язків, передбачених договором, та відповідальності за порушення ним умов такої угоди, що не відповідає засадам добросовісності та вказує на зловживання правом.

19.02.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження та відкладено розгляд справи на 12.03.2025.

21.02.2025 позивачем було подано відповідь на відзив, в якій проти доводів відповідача заперечено.

25.02.2025 відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив.

12.03.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 26.03.2025.

26.03.2025, як і у судове засідання 12.03.2025 позивач не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка позивача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 26.03.2025. До того ж, судом враховано, що позивачемм було висловлено свою правову позицію по суті спору у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представником відповідача у судовому засіданні 26.03.2025 було надано усні пояснення по справі, згідно змісту яких проти задоволення позовних вимог заперечено.

В судовому засіданні 26.03.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (покупець) за наслідками проведення процедури закупівлі було укладено договір про закупівлю №13/1828-МТР, предметом якого є поставка мастильних засобів.

Згідно п.п.3.1, 3.2 договору №13/1828-МТР від 17.05.2024 ціна товару в договорі визначається в національній валюті та вказується у специфікації до цього договору. Загальна сума договору становить 7 954 869,30 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 1 325 811,55 грн.

Розрахунок за кожну окрему партію товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін відповідної (-их) видаткової (-их) накладної (-их) та/або акту (-ів) приймання-передачі товару за кількістю та якістю (після зняття усіх зауважень) по кожній партії товару. Сторони узгодили, що будь-які платежі за цим договором здійснюються виключно па банківські рахунки, зазначені сторонами у договорі.

Відповідно до п.15.1 договору №13/1828-МТР від 17.05.2024 під час укладення договору постачальник не пізніше дати його підписання надає забезпечення виконання договору в розмірі 5% його вартості, що складає: 397 743,46 грн.

У п.15.2 договору вказано, що забезпечення виконання договору вноситься у формі банківської гарантії, яка надана банком та гарантує забезпечення виконання договору і повинна бути дійсного до кінця дії договору та протягом 90 календарних днів після закінчення строку дії договору.

За умовами п.15.3 договору №13/1828-МТР від 17.05.2024 покупець повертає постачальнику забезпечення виконання договору (банківську гарантію) протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня настання одного з випадків, зазначених нижче:

- після виконання постачальником зобов`язань за договором в повному обсязі;

за рішенням суду, яке набрало законної сили, щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним;

- в інших випадках, передбачених чинним законодавством України, що регулює публічні закупівлі.

Пунктом 15.4 договору №13/1828-МТР від 17.05.2024 визначено, що у разі порушення постачальником своїх зобов`язань перед покупцем за цим договором покупець стягує договірне забезпечення та має право в односторонньому порядку розірвати договір, письмово повідомивши про це постачальника.

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладання та діє до 31 грудня 2024 року включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання (п.11.1 договору №13/1828-МТР від 17.05.2024).

13.05.2024 Державною аудиторською службою України було розпочато моніторинг процедури закупівлі UA-2024-03-20-012712-a, за наслідками якого складено висновок про результати моніторингу від 31.05.2024.

У висновку Державною аудиторською службою України вказано, що під час здійснення моніторингу процедури закупівлі, Державною аудиторською службою України були виявлені порушення з боку замовника. Зокрема, визначено, що відповідно до пункту 2 розділу III «Інструкція з підготовки тендерної пропозиції» тендерної документації Замовником встановлені вимоги та умови до забезпечення тендерної пропозиції, а саме: «Гарантія надається за Формою, наведеною в Додатку 5 до цієї Тендерної документації з урахуванням умов, викладених в даному пункті. Учасникам заборонено відступати від форми гарантії. Забезпечення тендерної пропозиції - банківська гарантія надається учасником у вигляді: електронного документу. Електронний документ повинен бути складений із дотриманням вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» і Закону України «Про електронні довірчі послуги», містити кваліфікований електронний підпис (КЕП) уповноваженої особи банку-гаранта та повинен дозволяти перевірку такого підпису.» Учасником ТОВ «ДОН-ТЕРМІНАЛ» в складі тендерної пропозиції на виконання зазначених вимог надано Банківську гарантію № KHAG325730227 від 29.03.2024 (файл«БАНКІВСЬКА ГАРАНТІЯ №KHAG325730227.pdf»), яка відповідає вимогам Додатку 5 до тендерної документації, проте не містить кваліфікованого електронного підпису та кваліфікованої електронної печатки уповноваженої особи гаранта (Крупицької О.В.), яка діє на підставі довіреності № 786 від 30.12.2021 року. Разом з тим, учасником завантажено файл із накладанням КЕП (файл «БАНКІВСЬКА ГАРАНТІЯ №KHAG325730227.pdf.p7s») який містить підпис Топоріна Олексія Вячеславовича (директор ТОВ «ДОН-ТЁРМ1НАЛ»). Водночас протокольним рішенням № 01/01/13/10-01/01-22ГШ-02 уповноваженої особи, відповідальної за проведення процедур закупівель/ спрощених закупівель товарів, робіт і послуг в ПАТ «Укрнафта» від 09.04.2024 відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 44 Особливостей замовником відхилено тендерну пропозицію учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОН- ТЕРМІНАЛ» як такого, що не надав у складі своєї тендерної пропозиції забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке вимагалося замовником а також як таку що не відповідає умовам технічної специфікації та іншим вимогам щодо предмета закупівлі тендерної документації. Виявлені Замовником невідповідності в наданій банківській гарантії №KHAG325730227 від 29.03.2024 учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ» вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» і Закону України «Про електронні довірчі послуги», які відповідно до протокольного рішення № 01/01/13/10-01/01- 22-ГШ-02 уповноваженої особи, відповідальної за проведення процедур закупівель/ спрощених закупівель товарів, робіт і послуг в публічному акціонерному товаристві «Укрнафта» від 09.04.2024 були підставою для відхилення його пропозиції, могли бути усунуті учасником Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОН- ТЕРМІНАЛ» протягом 24 годин у разі розміщення Замовником в електронній системі закупівель повідомлення з вимогою про усунення таких невідповідностей. Однак, Замовник на порушення вимог пункту 43 Особливостей не оприлюднив в електронній системі закупівель повідомлення з вимогою про усунення невідповідностей та не надав можливість учаснику Товариству з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ» їх усунути.

Державною аудиторською службою України вказано, що замовник за відсутності підстав, визначених підпунктом 1 та 2 пункту 44 Особливостей, відхилив тендерну пропозицію учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ», чим не дотримався принципів здійснення публічних закупівель, визначених статтею 5 Закону, зокрема щодо об`єктивного та неупередженого визначення переможця процедури закупівлі/ спрощеної закупівлі.

У висновку Державною аудиторською службою України зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» усунути порушення, а саме, з огляду на встановлене порушення законодавства у сфері закупівель та керуючись статтями 5 та 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», статтею 8 Закону Держаудитслужба зобов 'язала здійснити заходи щодо усунення виявлених порушень шляхом припинення зобов`язань за договором в установленому законодавством порядку та протягом п`яти робочих днів з дня оприлюднення висновку оприлюднити через електронну систему закупівель інформацію та/або документи, що свідчать про вжиття таких заходів.

Отже, на думку позивача, обставини, які встановлено Державною аудиторською службою України свідчать про те, що спірний правочин укладено із порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі», що є достатньою підставою для визнання укладеного між позивачем та відповідачем договору недійсним згідно ч.ч.1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем вказано, що рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2025 року у справі №911/2883/24 судом було встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» договірних умов передбачених оспорюваним позивачем договором та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА» суму штрафу. Після прийняття Господарським судом Київської області рішення у справі №911/2883/24, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору на підставі якого з нього було стягнуто суму штрафу мотивуючи свій позов наявністю підстав для визнання відповідного договору недійсним. Встановлення Держаудитслужбою за результатами проведеної процедури публічних закупівель порушень вимог тендерного законодавства щодо іншої особи жодним чином не свідчить та не може вказувати, що у разі недопущення відповідного порушення стосовно певної особи, договір про закупівлю був би укладений саме з особою права якої порушено. Окрім того, зазначені вище доводи є вкрай сумнівними та безпідставними і з врахуванням тієї обставини, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ», стосовно якого було Держаудитслужбою встановлено порушення вимог законодавства зі сторони відповідача, жодним чином не оспорювало ні в адміністративному, ні в судовому порядку відповідних фактів, що стосуються можливого порушення його законних прав та інтересів. На суперечливість поведінки позивача вказують такі його дії, як: з одного боку, взяття участі у закупівлі шляхом подання тендерної пропозиції та укладення договору, а з іншого боку - оспорювання укладеного ним же договору. Отже, така непослідовна поведінка є суперечливою, не відповідає принципам добросовісності та розумності. На думку відповідача, позовні вимоги у цій справі спрямовані на уникнення останнього від обов`язків, передбачених договором, та відповідальності за порушення ним умов такої угоди, що не відповідає засадам добросовісності та вказує на зловживання правом.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Одночасно, щодо предмету доказування у спорах про визнання договорів недійсними суд зазначає таке.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Верховний Суд у постанові від 16.01.2025 по справі №922/405/24 констатує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Верховний Суд постанові від 16.01.2025 по справі №922/405/24 також зазначив, що оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Обов`язок сторони правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, як наслідок недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права, зокрема через повернення майна відчужувачу.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Як вказувалось вище, фактично підставою позовних вимог є посилання позивача на наявність порушень під час здійснення процедури закупівлі, які стосувались іншої особи, а саме Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ», що були встановлені Державною аудиторською службою України за наслідками моніторинг процедуру закупівлі UA-2024-03-20-012712-a.

Проте, позивачем фактично не наведеного обґрунтування яким чином такі порушення порушили права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ».

Одночасно, суд критично ставиться до посилання заявника на те, що аудитором вказано про порушення замовником пункту 43 Особливостей не оприлюднив в електронній системі закупівель повідомлення з вимогою про усунення невідповідностей та не надав можливість учаснику Товариству з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ» їх усунути.

Також позивачем наголошено, що Державною аудиторською службою України вказано, що замовник за відсутності підстав, визначених підпунктом 1 та 2 пункту 44 Особливостей, відхилив тендерну пропозицію учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ», чим не дотримався принципів здійснення публічних закупівель, визначених статтею 5 Закону, зокрема щодо об`єктивного та неупередженого визначення переможця процедури закупівлі/ спрощеної закупівлі.

Проте, в контексті означеного позивачу доцільно звернути увагу на те, що відповідно до п. 43 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 №922-VIII , на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 передбачено, що якщо замовником під час розгляду тендерної пропозиції учасника процедури закупівлі виявлено невідповідності в інформації та/або документах, що подані учасником процедури закупівлі у тендерній пропозиції та/або подання яких передбачалося тендерною документацією, він розміщує у строк, який не може бути меншим, ніж два робочі дні до закінчення строку розгляду тендерних пропозицій, повідомлення з вимогою про усунення таких невідповідностей в електронній системі закупівель.

Під невідповідністю в інформації та/або документах, що подані учасником процедури закупівлі у складі тендерної пропозиції та/або подання яких вимагається тендерною документацією, розуміється у тому числі відсутність у складі тендерної пропозиції інформації та/або документів, подання яких передбачається тендерною документацією (крім випадків відсутності забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке забезпечення вимагалося замовником, та/або відсутності інформації (та/або документів) про технічні та якісні характеристики предмета закупівлі, що пропонується учасником процедури в його тендерній пропозиції). Невідповідністю в інформації та/або документах, які надаються учасником процедури закупівлі на виконання вимог технічної специфікації до предмета закупівлі, вважаються помилки, виправлення яких не призводить до зміни предмета закупівлі, запропонованого учасником процедури закупівлі у складі його тендерної пропозиції, найменування товару, марки, моделі тощо.

Тобто, зі змісту абзацу 2 пункту 43 Особливостей чітко вбачається, що відсутність забезпечення тендерної пропозиції слід вважати таким порушенням умов тендерної пропозиції, яке не є невідповідністю, щодо якої замовником розміщується повідомлення з вимогою про усунення таких невідповідностей в електронній системі закупівель.

Отже, за таких обставин надання можливості Товариству з обмеженою відповідальністю «ДОН-ТЕРМІНАЛ» усунення таких невідповідностей в електронній системі закупівель, було б прямим порушенням пункту 43 Особливостей, що вказує на безпідставність доводів Державної аудиторської служби України про недотримання позивачем принципів здійснення публічних закупівель, визначених статтею 5 Закону щодо об`єктивного та неупередженого визначення переможця процедури закупівлі.

Згідно з підпунктом 1 пункту 44 Особливостей замовник відхиляє тендерну пропозицію у разі якщо учасник процедури закупівлі не надав забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке забезпечення вимагалося замовником.

Відповідно до підпункту 2 пункту 44 Особливостей замовник відхиляє тендерну пропозицію у разі, коли вона не відповідає вимогам, установленим у тендерній документації відповідно до абзацу першого частини третьої статті 22 Закону.

Тобто, посилання позивача на те, що укладений з відповідачем договір підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що під час проведення процедури закупівлі було безпідставно відхилено пропозицію іншого учасника є безпідставними та юридично неспроможними.

Інших достатніх підстав для визнання договору недійсним позивачем не наведено та доказово не обґрунтовано.

При цьому, суд акцентує увагу позивача на тому, що наявність висновку Державної аудиторської служби України, в якому встановлені певні обставини, не є доказом наявності підстав для визнання правочину недійсним, а оскільки саме відповідність договору вимогам чинного на момент його законодавства визначається саме судом. Крім того, судом враховано пояснення відповідача щодо оскарження в порядку адміністративного судочинства висновку Державної аудиторської служби України від 31.05.2024.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, підстави для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання недійсним договору №13/1828-МТР від 17.05.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», та застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення забезпечення виконання договору в сумі 397 743,46 грн відсутні.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позову.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання недійсним договору №13/1828-МТР від 17.05.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», та застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення забезпечення виконання договору в сумі 397 743,46 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст буде складено та підписано 27.03.2025.

Суддя В.В. Князьков