СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/3951/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Лакіза В.В.

за участі секретаря судового засідання Андерс О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (вх.№410Х/2) Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3951/24 (повний текст рішення складено та підписано 10.02.2025 суддею Трофімовим І.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Харківський фаховий коледж будівництва, архітектури та дизайну, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Сіті Інвест 87, м.Харків,

про стягнення коштів, розірвання договору, -

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Інвест 87", в якій просить суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Інвест 87" на користь Державного бюджету заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди від 11.10.2017 №6390-Н у розмірі 520232,63 грн та нарахованих на цей борг 54382,71 грн пеню та 36416,28 грн штрафу;

- розірвати договір оренди від 11.10.2017 №6390-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Інвест 87".

Позов обгрунтовано невиконанням відповідачем своїх зобов`язань зі сплати орендної плати за договором від 11.10.2017 №6390-Н за період з жовтня 2022 року по травень 2024 року та наявністю передбачених п. 3.7 Договору підстав для нарахування на цю заборгованість штрафу та пені, а також для розірвання договору в судовому порядку на вимогу орендодавця згідно з пунктом 10.6. договору та статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3951/24, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Витрати зі сплати судового збору залишено за позивачем.

Рішення обґрунтовано доведеністю обставин, за яких відповідач у спірному періоді не міг використовувати орендоване майно за обставин, за які він не відповідає і які відповідно до ч. 6 статті 762 Цивільного кодексу України є підставою для звільнення його від сплати орендної плати, а саме, в наданих відповідачем актах обстеження орендованого майна, складених комісією у складі представників третьої особи-балансоутримувача орендованого майна та відповідача-орендаря зафіксовано відомості щодо пошкодження в орендованій будівлі в результаті обстрілу із невстановленого калібру внаслідок військової агресії російської федерації проти України вікон, стель, стін, дверей, даху, системи водопостачання та водовідведення, теплопостачання, а також зазначено, що без відновлення зазначені приміщення не можливо використовувати, а також факти пошкодження спірних приміщень підтверджується листом третьої особи №01-17/70 від 22.04.2024 та витягами з ЄРДР щодо встановлення фактів кримінальних правопорушень, які містяться в матеріалах справи.

Позивач, Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області подало на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема про те, що суд першої інстанції в якості підтвердження обставин неможливості використання орендованого відповідачем за спірним договором приміщень послався на надані відповідачем акти обстеження орендованого майна, складені комісією у складі представників третьої особи та відповідача-орендаря, які є неналежними та недопустимими доказами, з огляду на те, що не відповідають вимогам, встановленим Порядком проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 257, відповідно до яких проведення обстеження пошкодженого об`єкта будівництва проводиться за рішенням власника та управителя та її проведення забезпечується власником або управителем, уповноваженим органом шляхом залучення фахівців, що мають відповідну кваліфікацію, за результатами чого складається звіт, який має містити висновок про технічний стан, рекомендації щодо подальшої експлуатації ( у тому числі щодо можливості виконання робіт із відновлення) або демонтажу(ліквідації).

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2025 для розгляду справи сформовано склад суду: головуючий суддя-доповідач Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3951/24 та призначено її до розгляду з повідомленням учасників справи на 20.03.2025 р. о 15:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, у залі засідань №104.

20.03.2025 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ( вх. № 3498) ), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

20.03.2025 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття його представника в судове засідання або забезпечити його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції через перебування у відрядженні.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, зокрема, в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до статті 270 Господарськго процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

За змістом наведених норм, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Натомість відповідачем не надано жодних доказів щодо повідомлених ним у його клопотанні про відкладення розгляду справи обставин перебування його представника у відрядженні і така обставина не є поважною причиною неявки, з огляду на те, що відповідач не був позбавлений права та можливості забезпечити участь в судовому засіданні іншого представника.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що відповідач реалізував своє право на висловлення заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги шляхом подання відзиву на неї.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи та вимоги, заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду виходить з такого.

11.10.2017 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України (далі Позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Інвест 87" (далі Відповідач, орендар) укладено договір оренди № №6390-Н.

Відповідно до п. 1.1. договору позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 128,2 м2, 2-го поверху загальною площею 366,1 м2, 3-го поверху загальною площею 463,5 м2, 4-го поверху загальною площею 308,3 м , 5-го поверху загальною площею 533,3 м2; загальною площею всіх орендованих приміщень - 1799,4 м2, за адресою: м. Харків, вул. Бакуліна, 11 (в редакції додаткової угоди № 2 від 12.06.2018).

Балансоутримувачем зазначеного майна є "Харківський фаховий коледж будівництва, архітектури та дизайну" (далі Третя особа).

Строк договору був визначений додатковою угодою № 1 від 31.10.2017 до 11 жовтня 2022 року.

Відповідно до пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону.

Таким чином, після 11.10.2022 договір є продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

Згідно з п. 3.1. договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 12.06.2018), орендна плата, становить без ПДВ за перший місяць перерахунку - лютий 2018 (з урахуванням індексу інфляції за лютий 2018) 107'121,88 грн (сто сім тисяч сто двадцять одна гривня 88 коп.)

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 Договору).

Пунктом 3.6 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 12.06.2018) встановлено, що орендна плата перераховується до Державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої методики, у співвідношенні:

- безпосередньо до Державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 70%;

- на рахунок, визначений балансоутримувачем - у розмірі 30%.

Пунктом 5.3 договору встановлено обов`язок орендаря своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу.

Позивач зазначає, що вказані зобов`язання зі сплати орендної плати відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість з орендної плати перед Державним бюджетом України за період з жовтня 2022 року по травень 2024 року в сумі 520232,63 грн.

15.03.2024 та 02.07.2024 Регіональним відділенням ФДМ України на адресу відповідача було направлено листи щодо наявної у ТОВ "Сіті Інвест 87" заборгованості з орендної плати. Орендаря було також повідомлено про те, що орендоване майно не застраховане всупереч пункту 5.8. договору.

Проте, відповідач зазначену суму, визначену позивачем як заборгованість за договором не сплатив, що на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на неможливість використання орендованих за спірним договором приміщень у спірний період у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок обстірлу 09.09.2022 із невстановленого калібру військами рф, а саме, були пошкоджені вікна, стеля, стіни, двері, дах,системи теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що зафіксовано трьома актами обстеження, від 15.09.2022 № 1, від 06.01.2024 № 2, від 14.02.2024 № 2/1, складеними комісією у складі представників відповідача-орендаря та третьої особи- балансоутримувача, що відповідно до ч. 6 статті 762 Цивільного кодексу України є підставою для звільнення орендаря від обов`язку зі сплати орендної плати за відповідний період.Відповідач також зазначає, що у відповідь на його вимогу до балансоутримувача здійснити необхідні дії для внесення інформації про пошкоджене майно у відповідний реєстр для зменшення ставки земельного податку та призупинення нарахування орендної плати до відновлення приміщень до стану, придатного до використання, останній листом від 22.04.2024 № 01-17/70 повідомив, що шукає фінансову можливість для проведення обстежень будівель і коли обстеження будуть проведені будуть здійснені коригування в нарахуваннях, що разом з наданими відповідачем до матеріалів справи витягами з ЄРДР щодо встановлення фактів кримінальних правопорушень за фактами зазначених обстрілів також підтверджує факт наявності пошкодження орендованих приміщень, які унеможливили їх використання.

При цьому відповідач зазначає, що за період з 15.09.2022 по 06.05.2024 він безліч разів звертався з листами до власника майна - позивача та з вимогами та проханнями провести обстеження відповідно до норм чинного законодавства, оскільки приміщення не придатні до користування, проте, за три роки ані власник майна, ані балансоутримувач не здійснили цього всупереч норм чинного законодавства, на які і посилається сам позивач. Відповідач наполягає, що приміщення, в яких відсутні вікна, двері, та які не забезпечені комунальними послугами не можуть бути визнані придатними до використання за цільовим призначенням, та це підтверджується доданими до справи документами (актами, витягами з ЄРДР та фотографіями.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в позові, з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Згідно з ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Статтею 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спірний Договір за своєї правовою природою є договором найму(оренди) майна.

Згідно із статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 286 Господарського кодексу України,орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Статтею 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Так, згідно з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного суду у справі №905/1510/17 від 11.07.2018, при оцінці обставин, які унеможливлюють використання майна та за які наймач не відповідає, презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.

Якщо у погіршенні цього майна або у створенні гірших умов користування ним винні обидві сторони за договором, розмір орендної плати також може бути зменшений, але лише у частині, яка відповідає вині орендодавця у зменшенні можливості користуватися майном.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. Такими обставинами можуть бути, зокрема, здійснення капітального ремонту (якщо його повинен робити орендодавець), прострочення орендодавцем надання майна орендареві, наявність у майні недоліків, які виключали його використання за призначенням, тощо. У разі коли за відповідний період часу, протягом якого орендоване майно не використовувалось, орендну плату було внесено, орендар вправі вимагати її повернення.

Обов`язок підтвердити належними та допустимими доказами неможливість використання об`єкту оренди за його цільовим призначенням через обставини, за які він не відповідає, лежить на орендареві.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22 зазначено наступна правова позиція щодо застосування частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

В частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20, від 14.06.2022 у справі № 910/3536/21, від 07.06.2022 у справі № 922/1010/21, від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначила, що підставою для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин, а відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20.

Отже, для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20, від 07.06.2022 у справі № 922/1010/21, від 07.12.2022 у справі № 911/1064/21.

Таким чином, підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, безпосередню об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20, від 07.12.2022 у справі № 911/1064/21.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.08.2023 № 925/181/20 (925/256/23) зазначив, що Верховний Суд у постановах від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18, від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17, виклав правовий висновок про те, що для застосування частини шостої статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Тобто, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Нормами статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Аналогічні положення містить стаття 291 Гоподарського кодексу України.

В пункті 10.6 договору передбачено однією з підстав його припинення дострокове розірвання за згодою сторін або за рішенням суду.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процессу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". У рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), зазначено, що суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, від 18.04.2023 у справі № 909/952/21.

Господарський суд першої інстанції на підставі належної оцінки сукупності наявних у матеріалах справи доказів дійшов правомірного висновку, що вони містять відомості про наявність безпосереднього пошкодження орендованих відповідачем за спірним договором приміщень, які очевидно свідчать про безпосередню об`єктивну неможливість їх використання протягом спірного періоду відмовідно до визначеної договором мети оренди.

Так, в пункті 1.2. договору визначено мету передання приміщень в оренду, яка включає в себе різноманітні цілі, у тому числі: розміщення офісів, складів, суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення (майстерні з ремонту електропобутових приладів, одягу), а також проектні та проектно-вишукувальні та конструкторські роботи, їдалень, буфетів, комп`ютерних клубів, Інтернеткафе, торговельних об`єктів з продажу продовольчих товарів, проведення виставок непродовольчих товарів без здійснення торгівлі, салонів краси, приватних навчальних закладів.

У матеріалах справи містяться акти обстеження орендованого майна, складені комісією у складі з представників третьої особи та відповідача, в яких зафіксовані пошкодження орендованих відповідачем приміщень,які стали наслідком обстрілів з боку військових формувань рф.

Так, актом обстеження від 15.09.2022№1, який складено після обстрілу 09.09.2022 орендованих приміщень, зафіксовано відомості щодо пошкодження в орендованій будівлі в результаті обстрілу із невстановленого калібру внаслідок військової агресії російської федерації проти України вікон, стель, стін, дверей, даху, системи водопостачання та водовідведення, теплопостачання, а також зазначено те, що без відновлення зазначені приміщення не можливо використовувати. Тобто, комісією зафіксовано, що орендовані приміщення повністю непридатні до використання за їх цільовим призначенням та причинами пошкоджень приміщень стали обстріли із невстановленого калібру внаслідок військової агресії російської федерації проти України.

Надалі, у 2024 році були складені ще 3 (три) акти обстеження приміщень у зв`язку з повторними влучаннями та пошкодженнями приміщень від агресії російської федерації, в яких засвідчена та описана непридатність приміщень до використання за цільовим призначенням з огляду на такі самі за характером пошкодження, про які зазначено в акті обстеження від 15.09.2022№1.

Факти пошкодження спірних приміщень внаслідок вказаних обстрілів також підтверджується листом балансоутримавача третьої особи №01-17/70 від 22.04.2024, в якому він знов підтвердив навність пошкоджень, про які зазначено в наведених актах обстеження, а також відомості наданих відповідачем до матеріалів справи витягів з ЄРДР щодо встановлення фактів кримінальних правопорушень.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо неналежності та недопустимості вказаних актів обстеження, з посиланням на їх невідповідність вимогам, встановленим Порядком проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 257, з наступних мотивів.

Як зазначено вище, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначила, що підставою для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин, а відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

До таких доказів віднесено письмові докази якими за визначенням статті 91 Господарського процесуального кодексу України є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Зазначені акти обстеження складено комісією у складі представників відповідача, який є стороною орендаря за спіним договором та третьою особою, яка є балансоутримувачем, на якого відповідно до ч. 3 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» покладено обов`язок із здійснення контролю за використанням нерухомого та рухомого майна.

В актах зафіксовано безпосереднє пошкодження протягом спірного періоду орендованих приміщень у вигляді пошкоджень вікон, стель, стін, дверей, даху, системи водопостачання та водовідведення, теплопостачання, а також зазначено, що без відновлення зазначені приміщення не можливо використовувати.

Позивач не навів жодних доводів та не надав жодних доказів на спростування зазначених в наведених актах пошкоджень,які визнано балансоутримувачем, та взагалі не висловив заперечень щодо їх наявності, але заперечує лише стверджувану відповідачем об`єктивну неможливість використання у спірному періоді орендованих за спірним договором приміщень, зазначаючи що така неможливість має встановлюватися лише фахівцями, що мають відповідну кваліфікацію шляхом обстежень проведених лише згідно з Порядком проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 257.

Колегія суддів зазначає, що відповідач правомірно стверджує про очевидність безпосередньої об`єктивної неможливості використання ним протягом спірного періоду орендованих за спірним договором приміщень відповідно до визначеної в пункті 1.2. договору мети оренди за наявності пошкоджених вікон, стель, стін, дверей, даху, системи водопостачання та водовідведення, теплопостачання, а тому встановлення такої неможливості не потребує залучення спеціалістів та як зазначено вище, такий факт встановлюється на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Обставини, які стали причинами таких пошкоджень обстріли військовими формуваннями рф території України внаслідок збройної агресії рф проти України не є такими, за які відповідає орендар.

Разом з цим, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відповідно до пункту 2 вказаного порядку обстеження об`єктів проводиться за рішенням власника або управителя об`єкта, а обстеження пошкоджених об`єктів може проводитися за рішенням уповноважених органів виконавчих органів відповідних сільських, селищних, міських рад або у випадках, передбачених законодавством, військовими адміністраціями.

Таким чином, підставою для проведення обстеження об`єктів за вказаним порядком є рішення власника або управителя об`єкта, в той час як відповідач не є власником або управителем спірного об`єкта, а тому не міг ініціювати відповідне обстеження. Водночас третя особа у своєму листі №01-17/70 від 22.04.2024 зазначила, що шукає фінансової можливості для проведення обстеження будівель, пошкоджених внаслідок надзвичайних ситуацій, бойових дій та терористичних актів.

При цьому суд правомірно врахував те, що станом на момент розгляду справи вже минуло більше 2 років з моменту першого обстрілу, проте жодного обстеження, як того вимагає вказаний порядок, так і не було ініційовано третьою особою.

Колегія суддів відхиляє посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що вказані мотиви суду першої інстанції свідчать про перекладення ним обов`язку доказування обставин щодо неможливості використання орендованого майна з орендаря на орендодавця, оскільки відповідні мотиви суд навів саме на спростування заперечень позивача щодо неналежності та недопустимості вже наданих відповідачем орендарем доказів на підтвердженя відповідних обставини в порядку надання їм оцінки, не посилаючись на необхідність доведення відсутності таких обставин позивачем як орендодавцем за наявності самого лише посилання на них відповідача -орендаря без надання останнім відповідних доказів.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача обов`язку зі сплати орендної плати за спірним договором, у зв`язку з наявністю обставин, які унеможливили використання ним орендованих приміщень з об`єктивних причин, за які він не відповідає та які відповідно до ч. 6 статті 762 Цивільного кодексу України є підставою для звільнення від сплати орендної плати, що в свою чергу виключає правові підстави для нарахування заявлених позивачем до стягнення пені та штрафу, а також визначені ним підстави для розірвання спірного договору в судовому порядку на вимогу орендодавця.

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області є законним, обґрунтованим, ухваленим при повному дослідженні обставин справи, наданню їм належної і об`єктивної оцінки, з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись ст.129, ст.43, пунктом 1 частини 1 ст.275, ст. 276, ст.282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2025 у справі №922/3951/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.03.2025.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза