РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.03.2025Справа № 915/1649/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до

Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570)

про визнання дій незаконними та стягнення 10 000,00 грн,

Представники:

від позивача: не з`явилися;

від відповідача: не з`явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 /позивач) звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»/відповідач) про:

- визнання протиправними (незаконними) дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2022 за адресою відділення: АДРЕСА_2 ;

- стягнення 10 000,00 грн - моральної (немайнової) шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.07.2024 припинено підприємницьку діяльність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі власного рішення останнього. При цьому, перед припиненням підприємницької діяльності, ФОП ОСОБА_1 подав заявку через інтернет-банкінг Приват24 про закриття картки «Ключ до рахунку», вважаючи, що автоматично закриється і поточний рахунок. У подальшому, 30.07.2024 на рахунок ФОП ОСОБА_1 від ТОВ «Меліоратор-Агро Юг» надійшла оплата за послуги з правової допомоги згідно рах. від 30.04.2024 у розмірі 10 000,00 грн, проте ці кошти заблоковані банком. Відтак, вбачається протиправність дій відповідача у блокуванні поточного рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», внаслідок якої позивачу завдано моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Господарський суд Миколаївської області ухвалою від 06.01.2025 позовну заяву ОСОБА_1 передав за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

22.01.2025 матеріали позовної заяви надійшли до Господарського суду міста Києва та за результатом автоматизованого розподілу судової справи передані на розгляд судді Бондарчук В.В.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.01.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 24.02.2025.

24.02.2025 через систему «Електронний суд» від АТ «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву, а від ОСОБА_1 надійшла заява про залишення відзиву відповідача без розгляду.

У відзиві на позовну заяву АТ «ПриватБанк» заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Також, відповідач зазначає, що спір у даному випадку виник не між суб`єктами господарювання, а між фізичною особою та АТ «ПриватБанк», тому просить суд закрити провадження у справі. Крім того, відповідач просив суд вважати причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву поважними.

24.02.2025 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 13.03.2025, при цьому, явку сторін визнав обов`язковою.

24.02.2025 через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 13.03.2025 у справі №915/1649/24 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 26.02.2025 задовольнив клопотання ОСОБА_1 про участь у судових засіданнях у справі №915/1649/24 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

13.03.2025 у судове засідання з`явилися представники позивача і відповідача та надали пояснення. Суд, заслухавши доводи представника відповідача, визнав поважними причини пропуску строку на подання відзиву на позов, внаслідок чого поновив процесуальний строк на подання відзиву на позов та прийняв його до розгляду.

Суд оголосив перерву у судовому засіданні до 24.03.2025.

13.03.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про проведення судового засідання 24.03.2025 без його участі, при цьому, ОСОБА_1 зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

24.03.2025 у судове засідання представники сторін не з`явилися.

Суд, дослідивши матеріали справи та розглянувши клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження у справі, зазначає таке.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Обґрунтовуючи клопотання про закриття провадження у справі, відповідач зазначає, що спір виник між фізичною особою ОСОБА_1 та АТ «ПриватБанк», тобто після припинення діяльності ФОП ОСОБА_1, відповідно цей спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Так, судом встановлено, що згідно відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 03.07.2024 ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність на підставі власного рішення.

Частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Із системного аналізу статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» вбачається, що однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли із господарського договору, зобов`язання за яким у позивача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились, а перейшли до ОСОБА_1, як фізичної особи.

Суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 у справі №760/13915/18, зокрема, що припинення підприємницької діяльності позивача/відповідача не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто, стороною правочину виступала фізична особа-підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відповідачем клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, що має наслідком відмову у його задоволенні.

Отже, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 28.08.2020 здійснено державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

27.01.2022 Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» відкрито рахунок № НОМЕР_2 (поточний рахунок), валюта UAH (Українська гривня), що підтверджується копією довідки АТ КБ «ПриватБанк» про відкриття рахунку.

До рахунку № НОМЕР_2 позивач отримав електронний платіжний засіб «Ключ до рахунку».

03.07.2024 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (на підставі власного рішення), номер запису: 001011009.

За твердженням позивача, перед припиненням підприємницької діяльності, ФОП ОСОБА_1 подав заявку через інтернет-банкінг Приват24 та закрив картку «Ключ до рахунку» вважаючи, що автоматично закриється і поточний рахунок. Проте, 30.07.2024 о 14 год. 20 хв. на поточний рахунок № НОМЕР_2 від платника ТОВ «Меліоратор-Агро Юг» (рахунок платника: № НОМЕР_3 , код платника 33310498, надавач платіжних послуг платника АТ «ОТП Банк»), надійшли грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн з призначенням платежу: «Оплата за послуги правової допомоги зг. рах. від 30.04.2024 р. без ПДВ».

Позивач зазначає, що згодом дізнався, що грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн, які надійшли на рахунок ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від платника ТОВ «Меліоратор-Агро Юг», були заблоковані АТ КБ «ПриватБанк».

06.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій просив зняти заборону з поточного рахунку № НОМЕР_2 , перерахувавши з нього на картку «Універсальна» № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , 10 000, 00 грн, та надати можливість після цього закрити поточний рахунок № НОМЕР_2 .

У відповідь на цю заяву, АТ КБ «ПриватБанк» листом за вих. №20.1.0.0.0/7-240822/33136 від 16.09.2024 повідомило позивача, що його звернення знаходиться в роботі фахівців Головного офісу «ПриватБанк», відповідь буде надано у найкоротший термін.

ОСОБА_1 стверджує, що 19.09.2024 отримав письмове рішення за №20.1.000/7-240822/ НОМЕР_6 АТ КБ «ПриватБанк», в якому останнє відмовило позивачу у знятті заборони з поточного рахунку.

Отже, ОСОБА_1 вважає таке рішення АТ «ПриватБанк» незаконним, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом про визнання протиправними (незаконними) дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2022 за адресою відділення: 56501, Миколаївська область, Вознесенський район, місто Вознесенськ, вулиця Центральна, 5-А. Крім того, позивач зазначає, що протиправними діями відповідача щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності. На думку позивача, належною сумою до стягнення моральної шкоди є 10 000,00 грн, тобто сума, яка була заблокована відповідачем.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку ( ч. 2 та ч. 3 ст. 1066 ЦК України).

Договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (ч. 1 та ч. 2 ст. 1067 ЦК України).

За змістом ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.

Згідно із підпунктом 1 п. 121 розділу ХV Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 №162 (далі - Інструкція), надавач платіжних послуг закриває поточні/платіжні рахунки користувачів на підставі заяви про закриття поточного рахунку/заяви про закриття платіжного рахунку користувача, крім випадків, визначених у пункті 122 розділу XV цієї Інструкції.

У відповідності до п. 127 Інструкції надавач платіжних послуг за наявності коштів на поточному/платіжному рахунку, який закривається на підставі заяви про закриття поточного рахунку/заяви про закриття платіжного рахунку користувача, здійснює завершальні операції за рахунком (з виконання платіжних інструкцій стягувачів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно із заявою користувача). Датою закриття поточного/платіжного рахунку є день надання користувачем заяви до надавача платіжних послуг, якщо на поточному/платіжному рахунку користувача немає залишку коштів. Датою закриття поточного/платіжного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком робочий день, якщо на поточному/платіжному рахунку користувача є залишок коштів. Дата закриття поточного/платіжного рахунку, операції за яким здійснюються за допомогою електронних платіжних засобів, визначається в договорі банківського рахунку/договорі платіжного рахунку. Надавач платіжних послуг закриває поточний/платіжний рахунок користувача та видає користувачу довідку про закриття рахунку безкоштовно із зазначенням дати закриття рахунку.

Судом вище встановлено, що 27.01.2022 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» відкрито рахунок № НОМЕР_2 (поточний рахунок), валюта UAH (Українська гривня) та до цього рахунку позивач отримав електронний платіжний засіб «Ключ до рахунку».

У подальшому, у зв`язку із прийняттям рішення про припинення підприємницької діяльності з 03.07.2024, про що здійснено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером 001011009, позивач подав заявку через інтернет-банкінг Приват24 та закрив картку «Ключ до рахунку» вважаючи, що автоматично закриється і поточний рахунок № НОМЕР_2 .

Проте, 30.07.2024 на поточний рахунок № НОМЕР_2 надійшли грошові кошти від ТОВ «Меліоратор-Агро ЮГ» у розмірі 10 000,00 грн із призначенням платежу: «Оплата за послуги правової допомоги зг. рах. від 30.04.2024 р. без ПДВ».

Позивач стверджує, що з огляду на те, що позивачем закрито картку «Ключ до рахунку», який є електронним платіжним засобом, після припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 стало неможливо за заявою ОСОБА_1 перерахувати грошові кошти з поточного рахунку № НОМЕР_2 на його поточний рахунок, як фізичної особи, у зв`язку з чим позивач вказує на протиправні (незаконні) дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 , що є предметом розгляду у цій справі.

Так, за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У частині другій статті 4 ГПК України визначено осіб, які мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До таких осіб зазначена норма відносить юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18.

Способи захисту цивільних прав і законних інтересів осіб, прав та законних інтересів суб`єктів господарювання визначені у статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, визначені у статті 16 ЦК та статті 20 ГК України переліки способів захисту порушених прав та інтересів не є вичерпними.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та інших.

Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19, від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд також звертається до правової позиції, викладеної у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 в якій вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Отже, як зазначено вище, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про визнання протиправними (незаконними) дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 , який був відкритий ФОП ОСОБА_1, а картка ключ до якого була закрита позивачем внаслідок припинення підприємницької діяльності. Зокрема, позивач стверджує, що він, як фізична особа, позбавлений можливості перерахувати грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн, які обліковуються на поточному рахунку № НОМЕР_2 , який відкрито Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, та відповідно, ключ рахунок до якого також закрито фізичною особою-підприємцем. Таким чином, грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн залишаються заблокованими на поточному рахунку № НОМЕР_2 , картка ключ до якого закрита та відновленню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши у судовому засіданні 13.03.2025 представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту його порушених прав, а саме, обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання протиправними (незаконними) дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 не призведе до відновлення його порушених прав, зокрема, виконання такого судового рішення не призведе до розблокування поточного рахунку № НОМЕР_2 або до зобов`язання вчинити банком дії щодо перерахунку грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн на відкритий поточний рахунок ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними (незаконними) дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування поточного рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2022 за адресою відділення: АДРЕСА_2 .

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення 10 000,00 грн моральної (немайнової) шкоди, суд зазначає таке.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із судових способів захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій АТ КБ «ПриватБанк», які полягають у блокуванні поточного рахунку № НОМЕР_2 та відмови банку у його розблокуванні, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та принижені честі і гідності.

Так, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В абз. 2 п. 5 цієї постанови судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач вказує на те, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо блокування поточного рахунку ФОП ОСОБА_1, підприємницька діяльність якого припинена за власним рішенням ОСОБА_1, а картка «Ключ до рахунку» закрита, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності, розмір якої позивач визначив, виходячи із суми заблокованих грошових коштів, яка становить 10 000,00 грн.

Разом із тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди у заявленій сумі, ураховуючи при цьому, що позивачем взагалі не доведено неправомірності дій відповідача щодо блокування поточного рахунку, картку ключ до якого позивачем закрито самостійно.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Витрати по сплаті судового збору згідно зі ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повний текст рішення складено: 27.03.2025.

Суддя Віта БОНДАРЧУК