ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2025 р. м. Київ Справа № 911/2550/24

Розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант»

про визнання договору купівлі-продажу частки укладеним

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

позивача: Іванченко О.П.;

відповідача: не з`явився;

третьої особи: не з`явився.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частки укладеним.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.10.2024 відкрито провадження у справі № 911/2550/24 за правилами загального позовного провадження.

В ході підготовчого провадження у справі № 911/2550/24 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.11.2024 залучено до участі у справі № 911/2550/24 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Декларант», щодо купівлі частки в якому виник спір.

В ході підготовчого провадження у справі позивач зазначив, що позовні вимоги, з викладених у позовній заяві підстав підтримує. Також зазначив і про те, що ним повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази. Відповідач в підготовчі засідання не з`являвся, відзив не надав.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.02.2025.

У судовому засіданні 26.02.2025 позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судові засідання не з`являвся, відзив на позов не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 26.02.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, до Господарського суду Київської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частки укладеним, в якому позивач просить визнати укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» на визначених позивачем у позові умовах в редакції наведеного у прохальній частині позову проекту договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є учасником та власником частки у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Декларант» у розмірі 40% статутного капіталу номінальною вартістю 400 000,00 грн.

Як зазначає позивач, 01.05.2024 на його адресу ( ОСОБА_1 ) надійшло письмове Повідомлення від іншого учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» ОСОБА_2 (відповідач) про намір продажу останнім належної йому частки у статутному капіталі Товариства у розмірі 100 000,00 грн., що становить 10% статутного капіталу ТОВ «Декларант».

Зазначене письмове Повідомлення містило прохання до позивача повідомити про намір реалізувати передбачене Статутом Товариства переважне право на придбання відчужуваної частки впродовж 30 календарних днів від дати отримання повідомлення, а також наступну інформацію:

- розмір частки, що пропонується до продажу: 10% статутного капіталу Товариства;

- номінальна вартість частки, що пропонується до продажу: 100 000, 00 грн.;

- ціна продажу частки: 100 000,00 грн.

- третя особа, що виступає покупцем: ОСОБА_3 ;

- строки та порядок оплати ціни частки: оплата частки проводиться повністю покупцем в день укладення угоди.

Позивач зазначає, що з метою реалізації передбаченого пунктом 7.4.2. статті 7 Статуту Товариства та ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» переважного права учасника на придбання частки іншого учасника товариства, що продається третій особі, позивачем було направлено на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення письмову заяву від 16.05.2024, у якій позивач:

- повідомив ОСОБА_2 про свій намір скористатися переважним правом на придбання частки у статутному капіталі Товариства на запропонованих умовах;

- просив повідомити про дату, час, місце укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» та банківські реквізити для здійснення оплати.

Як зазначає позивач, факт отримання відповідачем заяви позивача про намір скористатись переважним правом на придбання частки, підтверджується поштовим повідомленням про вручення ОСОБА_2 21.05.204 поштового відправлення № 728.

Однак, як зазначає позивач, згодом йому стало відомо, що у порушення положень пункту 7.4.2. статті 7 Статуту Товариства та ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», 11.06.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу належної відповідачу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» у розмірі 100 000,00 грн., що складає 10% статутного капіталу Товариства, за ціною 100 000,00 грн., згідно з яким ОСОБА_3 набув зазначену частку та здійснив оплату за придбану частку. 11.06.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант», справжність підписів на якому було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Дульською Т.В. Згідно із зазначеним актом ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» номінальною вартістю 100 000,00 грн., що становить 10% статутного капіталу Товариства.

З метою захисту свого порушеного переважного права на придбання частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» позивачем було подано до Господарського суду Київської області позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» та визначення розміру часток у статутному капіталі.

Відповідний спір розглядався у справі Господарського суду Київської області № 911/1635/24, в ході якої з відзиву на позовну заяву, подану адвокатом Матичина М.М., позивачу стало відомо, що 14.06.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду про розірвання Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» від 11.06.2024.

Таким чином, позивач стверджує, що незважаючи на розірвання відповідачем та ОСОБА_3 14.06.2024 Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» від 11.06.2024, переважне право позивача на придбання частки у статутному капіталі залишилося нереалізованим.

У зв`язку з цим, позивачем 18.09.2024 було вручено особисто відповідачу повторну письмову заяву (а також направлено на поштову адресу за місцем реєстрації), у якій позивач:

- повторно повідомив ОСОБА_2 про свій намір скористатися переважним правом на придбання частки у статутному капіталі Товариства на запропонованих умовах;

- долучив два примірники договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» ідентичного змісту з тими самими істотним умовами, на яких раніше (11.06.2024) був укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» з ОСОБА_3 ;

- просив повідомити про дату, час, місце укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» та банківські реквізити для здійснення оплати.

Однак, оскільки договір купівлі-продажу частки з позивачем не було укладено, ним на підставі ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» подано позов про визнання договору купівлі-продажу частки укладеним на запропонованих продавцем умовах.

При цьому, позивач зазначає, що істотні умови договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант», яка пропонувалася відповідачем ОСОБА_2 до продажу, були викладені у його письмовому Повідомленні від 01.05.2024, яке містило всі ознаки оферти, а у подальшому ці самі істотні умови отримали своє правове закріплення у неправомірно укладеному договорі купівлі-продажу частки з третьою особою ОСОБА_3 . Позивач вважає, що пропозиція відповідача містила усі ознаки оферти, яка відповідає приписам статті 641 Цивільного кодексу України, а повторна відповідь позивача про намір скористатися своїм переважним правом на придбання частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» на запропонованих умовах разом з долученими примірниками договору купівлі-продажу частки, відповідала законодавчо визначеним вимогам до повного та безумовного акцепту, а саме: акцепту укласти договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» на тих самих істотних умовах, на яких був неправомірно укладений договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач також стверджує, що відповідна правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 911/178/20.

Позивач також визначає, що:

- спір у даній справі є переддоговірним спором, адже він виник у зв`язку з тим, що одна сторона ( ОСОБА_2 ) ухилилася від укладення договору купівлі-продажу частки; зазначений переддоговірний спір передається на вирішення суду з огляду на те, що одна із сторін (продавець частки) є зобов`язаний його укласти через пряму вказівку закону (частина 4 статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»);

- направлена ОСОБА_2 письмова пропозиція про намір продати належну йому частку від 01.05.2024 абсолютно відповідає вимогам, встановленим як частиною 4 статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», так і загальним вимогам, що Цивільний кодекс України висуває до оферти; письмова пропозиція відповідача містила наступні істотні умови: умови про ціну та розмір частки, що відчужується, а також умови про строки та порядок оплати ціни частки;

- акцепт позивача пропозиції (оферти) відповідача щодо наміру придбати частку у розмірі 10% статутного капіталу Товариства за визначеною ОСОБА_2 ціною з умовами про строки та порядок оплати частки був повним та безумовним;

- з урахуванням положень частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, договір купівлі-продажу спірної частки мав би бути укладеним протягом одного місяця з дня отримання продавцем від іншого учасника (позивача) письмової заяви про намір скористатися своїм переважним правом.

Також позивач повідомляє про відмову інших учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» ( ОСОБА_4 та компанії POD INVESTMENT GLOBAL LIMITED) від реалізації переважного права купівлі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант», що підтверджується протоколом № 11062024 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» від 11.06.2024.

В ході розгляду спору відповідач в судові засідання не з`являвся, відзиву на позов не подав.

З врахуванням викладених позивачем обставин та наданих доказів, судом в ході розгляду спору досліджено та встановлено наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Статтею 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» врегульовано переважне право учасника товариства та передбачено:

1. Учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі.

2. Якщо кілька учасників товариства скористаються своїм переважним правом, вони придбавають частку (частину частки) пропорційно до розміру належних їм часток у статутному капіталі товариства.

3. Учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам товариства.

4. Якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки).

У разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах.

У разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам товариства умовах.

5. Учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.

6. Статутом товариства може встановлюватися інший порядок реалізації переважного права учасників товариства, розподілу відчужуваної частки (частини частки) між іншими учасниками товариства, відмови від реалізації переважного права учасників товариства. Статутом може встановлюватися, що учасники товариства не мають переважного права. Статутом також може бути передбачений обов`язок учасника товариства, який має намір продати частку (частину частки) третій особі, провести спершу переговори щодо її продажу з іншими учасниками товариства. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

7. Якщо продаж частки (частини частки) у статутному капіталі товариства здійснюється на аукціоні (публічних торгах) відповідно до закону, переважне право учасника товариства не застосовується.

8. Переважне право учасника товариства не застосовується у разі, якщо це передбачено корпоративним договором, стороною якого є такий учасник.

Порядок відчуження частки учасника у статутному капіталі Товариства врегульовано розділом 7.4. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант», який передбачає наступні умови.

- 7.4.1. Учасник Товариства має право поступитися своєю часткою (частиною частки) у Статутному капіталі Товариства одному або кільком Учасникам Товариства.

- 7.4.2 Учасник може продати (відступити) свою частку третій особі. Учасники користуються преважним правом на придбання частки (частини частки) Учасника, який відступає, пропорційно їх часткам у Статутному капіталі Товариства або іншому, погодженому між ними розмірі, придбання здійснюється за ціною та інших умовах, на яких частка пропонувалася для продажу третім особам. Якщо Учасники Товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір Учасника продати частку (частину частки), частка (частина частки) Учасника може бути відчужена третій особі.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 911/178/20, на яку посилається позивач, визначено, що Повідомлення про намір продажу частки не є офертою.

Зокрема, Верховний Суд у постанові Касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 911/178/20 визначив, що абзац 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачає обов`язок учасники товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу.

Вказана норма імперативно вимагає зазначення учасником товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, у відповідному письмовому повідомленні такої інформації: ціна та розмір частки, що відчужується; інші умови такого продажу.

Слід зазначити, що Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не унормовує, що ці «інші умови такого продажу», є істотними.

Згідно з частиною 4 статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки). У разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах. У разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам товариства умовах.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативними актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частин 1-5 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Частиною 2 статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною 1 статті 641 Цивільного кодексу України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частини 1 статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 (відповідачем) 01.05.2024 на адресу ОСОБА_1 (позивача, одного з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант») надіслано письмове Повідомлення про намір продажу частки у статутному капіталі Товариства у розмірі 100 000,00 грн., що становить 10% статутного капіталу ТОВ «Декларант».

Зазначене письмове Повідомлення містило прохання до позивача повідомити про намір реалізувати передбачене Статутом Товариства переважне право на придбання відчужуваної частки впродовж 30 календарних днів від дати отримання Повідомлення, а також наступну інформацію:

- розмір частки, що пропонується до продажу: 10% статутного капіталу Товариства;

- номінальна вартість частки, що пропонується до продажу: 100 000, 00 грн.;

- ціна продажу частки: 100 000,00 грн.

- третя особа, що виступає покупцем: ОСОБА_3 ;

- строки та порядок оплати ціни частки: оплата частки проводиться повністю покупцем в день укладення угоди.

Таким чином, у вказаному листі-повідомленні зазначено лише ціну та розмір частки.

Враховуючи приписи абзацу 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України, Верховний Суд у постанові Касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 911/178/20 в аналогічних правовідносинах визначив, що такий лист-повідомлення слід розцінювати саме як інформаційний лист, а не як оферту.

Враховуючи відсутність у листі-повідомленні ознак оферти, до подальших правовідносин сторін підлягали застосуванню загальні норми, які регулюють порядок укладення договорів.

Пунктом 4 частини 1 статті 116 Цивільного кодексу України передбачено, що договір відчуження майна, предметом якого є частка (її частина) у статутному (складеному) капіталі товариства, укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями частин 1 - 3 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Істотними вважаються умови договору: 1) визнані такими за законом; 2) необхідні для договорів даного виду, тобто прямо не названі у законі як істотні, але є необхідними для договорів певного виду; 3) ті, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Отже всі умови договору: істотні, звичайні і випадкові - з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

В цьому полягає сенс цивільно-правового договору, як правової форми узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже лише після узгодження всіх умов договору, які притаманні для певного виду договору, сторони можуть їх виконати.

Відповідно до частини 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Таким чином, як визначає Верховний Суд у постанові Касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 911/178/20, переддоговірний спір має місце лише у разі надсилання проекту договору купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки) та інших умов, які підлягають погодженню для укладення відповідного купівлі-продажу.

Недотримання сторонами процедури переддоговірного спору щодо договору купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки) та не погодження сторонами усіх істотних умов такого договору, унеможливлюють визнання судом укладеним спірного договору, в редакції наданій позивачем.

Щодо примусового порядку укладання господарських договорів за рішенням суду, Верховний Суд у постанові Касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 911/178/20 визначив, що відповідно до статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки), у розумінні пункту 2 частини 4 статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», може вважатись за наявності обставин надання (пропонування) будь-якою з сторін проекту відповідного договору.

Також, суд звертає увагу на зміст ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» в цілому, яка передбачає:

- якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки).

- у разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах.

- у разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам товариства умовах.

Наведений зміст норми ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» свідчить про можливість ініціювання укладення договору кожною із сторін шляхом надіслання стороні проекту договору. При цьому, відповідна норма не покладає обов`язок укладення договору саме на продавця, а передбачає відповідні правові наслідки в залежності від того, хто ухиляється від погодження запропонованого іншою стороною договору.

До того ж, нормою ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки). Тобто, відповідний переддоговірний процес стосується обох сторін і має відбутись у місячний термін.

Як зазначає позивач, ним 18.09.2024 було вручено особисто відповідачу повторну письмову заяву (а також направлено на поштову адресу за місцем реєстрації), до якої було долучено два примірники договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» ідентичного змісту з тими самими істотним умовами, на яких раніше (11.06.2024) був укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» з ОСОБА_3 .

Таким чином, позивачем ініційовано переддоговірний процес лише 18.09.2024, що відбулось поза передбаченим ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» місячним строком на обов`язкове укладення договору.

Тобто, позивачем, у строки, передбачені ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», не вжито повних та необхідних заходів, спрямованих на укладення договору з придбання частки відповідача на підставі переважного права. Відповідно, переддоговірний спір, ініційований лише 18.09.2024, поза встановленим місячним строком, не підлягає вирішенню в суді, оскільки укладення спірного договору вже не було обов`язковим для відповідача.

З огляду на викладене, суд відзначає безпідставними твердження позивача про ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу частки.

Також, судом встановлено додаткове свідчення невірності кваліфікації позивачем спірних правовідносин як ухилення відповідача від укладення договору, оскільки насправді мало місце саме укладення відповідачем договору купівлі-продажу частки з третьою особою, що передбачає такий спосіб захисту, як переведення прав покупця і з яким позивач звертався до суду в іншому спорі.

Зокрема, повідомлення відповідача про намір продажу частки надійшло на адресу позивача 01.05.2024, тобто, місячний строк протягом якого позивач мав скористатись своїм переважним правом, тривав до 01.06.2024, після чого відповідач міг укладати договір з третьою особою.

Договір купівлі-продажу належної відповідачу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» з ОСОБА_3 було укладено 11.06.2024, тобто після сплину місячного строку на реалізацію іншими учасниками переважного права.

Щодо тверджень позивача про надіслання відповідачу та отримання ним заяви про намір придбати частку, судом досліджено та встановлено, що надане позивачем повідомлення про поштове вручення не містить підпису відповідача, зазначено лише дату 21.05.2024 та прізвище з ініціалами ОСОБА_2 , що не може прийматись до уваги судом в якості належного та безспірного доказу.

Крім того, надане позивачем рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант», оформлене протоколом № 11062024 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Декларант» від 11.06.2024, містить інформацію про неотримання відповідачем відповіді позивача про намір скористатись переважним правом. Відповідне рішення загальних зборів прийнято за відсутності позивача і ним не оскаржено.

Наведені обставини в сукупності (ненадіслання в місячний термін проекту договору, неналежність доказу отримання відповідачем заяви про намір скористатись переважним правом та не спростування викладених у рішенні загальних зборів відомостей про неотримання відповідачем заяви позивача) свідчать про невжиття позивачем належних та своєчасних заходів для реалізації переважного права купівлі частки за надісланим відповідачем Повідомленням від 01.05.2024.

Крім того, суд з врахуванням змісту ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та загальних норм, які регулюють право власності, визначає, що Повідомлення від 01.05.2025 відповідача про намір продажу своєї частки вичерпало свою дію, оскільки не було своєчасно реалізовано позивачем і було реалізовано відповідачем в інший спосіб, який підпадає під кваліфікацію ч. 5 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», яка передбачає, що учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.

З огляду на зміст ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» чітко визначено порядок реалізації переважного права, який позивачем не дотримано і з огляду на суть права власності, Повідомлення про намір продажу частки кожен раз вичерпує свою дію визначеною законом процедурою реалізації переважного права, поза якою обов`язок продавця не зберігається, а примушення відповідача до продажу його частки позивачу поза визначеною ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» процедурою реалізації переважного права («вічний обов`язок») суперечить суті права власності.

Статтею 12 Цивільного кодексу України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 13 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За наведених обставин, враховуючи невжиття позивачем своєчасних та належних заходів для реалізації переважного права у межах визначеної ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» процедури, обов`язок відповідача за Повідомленням про намір продажу частки від 01.05.2024 вичерпав свою дію і не може бути «вічним», вимоги позивача про визнання укладеним договору купівлі-продажу частки містять безпідставний примус, тому не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 24.03.2025.

Суддя Т.П. Карпечкін