СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/535/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О., суддя Стойка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.,

представників:

від позивача (прокурора) - Ногіна О.М.;

від першого відповідача - Марченко М.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.3043Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 (суддя Прохоров С.А., повний текст складено 04.12.2024) у справі №922/535/22

за позовом Керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова

до відповідачів:

1. Харківської міської ради,

2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,

3. Фізичної особи - підприємця Маслової Зінаїди Омелянівни,

4. ОСОБА_1 ,

прокуратура, що забезпечує представництво в суді - Харківська обласна прокуратура

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

Предметом розгляду Господарського суду Харківської області у справі №922/535/22 були наступні позовні вимоги Керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова (з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх.№22542 від 09.09.2024), яка прийнята до розгляду ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.09.2024):

- визнати незаконним та скасувати п.39 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 20.09.2017 №757/17;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.11.2017 №5517-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Масловою Зінаїдою Омелянівною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за №638;

- витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення першого поверху №1-3 у житловому будинку літ."В-2", загальною площею 39,2кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення Харківської міської ради про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, є незаконними, оскільки у даному випадку ФОП Маслова З.О. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді не здійснила; Харківська міська рада та орган приватизації незаконно обрали спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, у зв`язку із чим відповідний пункт рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства і підлягає визнанню недійсним; оскільки спірні нежитлові приміщення вибули із власності держави поза волею власника, це свідчить, що вказаний правочин вчинено не в інтересах держави та територіальної громади, що є самостійною підставою для визнання його недійсним з одночасним скасуванням права державної власності та витребуванням нерухомого майна у кінцевого набувача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у справі №922/535/22 у позові відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд, встановивши, що жодних поліпшень орендованих ФОП Масловою З.В. нежитлових приміщень, не проводилось, дійшов висновку про те, що Харківською міською радою всупереч вимогам частини 1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин) обрано спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування відповідних законодавчих обмежень.

Водночас суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги про визнання незаконним і скасування пункту п. 39 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 № 757/17 та про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.11.2017 №5517-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Масловою Зінаїдою Омелянівною - не підлягають задоволенню саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова, оскільки, враховуючи, що прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, єдиною належною позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна.

Відмовляючи в задоволенні вимоги прокурора про витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірних нежитлових приміщень, господарський суд виходив з того, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Відтак, врахувавши відсутність доказів, що свідчили б про недобросовісність відповідача - фізичної особи ОСОБА_1 , який оплатно придбав спірні нежитлові приміщення, господарський суд зазначив, що прокуратурою жодним чином не було обґрунтовано недобросовісність поточного власника майна - ОСОБА_1 , а тому вимоги прокуратури про витребування у останнього на користь Харківської міської територіальної громади нежитлових приміщень першого поверху №1-3 в житловому будинку літ. «В-2», загальною площею 29,2 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - не підлягають задоволенню.

Щодо заяви першого відповідача про застосування позовної давності господарський суд у рішенні зазначив, що, оскільки в позові відмовлено з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту, заява про застосування позовної давності підлягає відхиленню.

Не погодившись із означеним рішенням, Заступник керівника Харківської обласної прокуратури через підсистему "Електронний суд" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з якою просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у справі №922/535/22 та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора. Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги просить відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник наводить такі доводи:

- серед способів захисту порушених прав та інтересів законодавець у пункті 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України розрізняє визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, отже, прокурором обґрунтовано пред`явлено вимоги про визнання незаконним та скасування рішень Харківської міської ради, аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21;

- спірний договір купівлі-продажу суперечить ст. 345 ЦК України, яка передбачає, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, та нормам спеціального Закону - «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (ч.ч. 1, 3 ст. 11, абз. 1 ч. 1 ст. 18-2), в частині недотримання на момент його укладення вимог щодо способу приватизації спірного майна, яке, всупереч цим нормам, продано шляхом викупу, а не на конкурсних засадах, аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, отже, прокурором обґрунтовано пред`явлено вимоги про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, які підлягають задоволенню;

- ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки, ознайомившись із даними Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ОСОБА_1 не міг не знати, що продавець спірного майна ФОП Маслова З.О. набула його у власність 22.11.2017, фактично право зареєстровано 06.12.2017, в подальшому, через 25 днів з дня реєстрації майна - 31.01.2018 майно площею 39,3 кв. м перепродано ОСОБА_2 , отже, відповідач-4, набуваючи спірне майно у власність, проявивши розумну обачливість, мав змогу та повинен був дослідити історію вибуття майна у попереднього власника, встановивши законність набуття продавцем цього майна та відповідно його добросовісність, також він мав можливість піддати сумніву правомірність вчинюваного правочину або з`ясувати недоліки товару (майна), у тому числі, дізнатися про спосіб приватизації майна шляхом викупу з проведенням невід`ємних поліпшень, при цьому, вирішуючи питання придбання майна, ОСОБА_1 не міг не помітити, що спірне майно не має нещодавнього ремонту та будь-яких поліпшень, саме тому мав розуміти протиправність вчинюваних дій;

- здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади; вибуття майна з володіння власника поза його волею дає право власнику витребувати це майно від добросовісного набувача; добросовісний набувач, із власності якого витребовується майно, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до осіб, у яких він придбав це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України (аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 752/11904/17, від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц, від 22.01.2021 у справі № 922/623/20).

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О., суддя Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2024 апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишено без руху. Запропоновано апелянту усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, а саме надати докази сплати (доплати) судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 910,40 грн.

Через підсистему "Електронний суд" 31.12.2024 від Харківської обласної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків (вх.16667; у межах встановленого судом строку), до якої, на виконання вимог ухвали суду від 23.12.2024, додано платіжну інструкцію №3824 від 26.12.2024, як доказ доплати судового збору в розмірі 4 910,40 грн. за подання апеляційної скарги у справі №922/535/22.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2025: відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у справі №922/535/22 та призначено розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у справі №922/535/22 на 18.02.2025 о 12:00год.

Через підсистему "Електронний суд" 27.01.2025 від Харківської міської ради надійшов відзив (вх.1304; у межах встановленого судом строку), за змістом якого відповідач 1 просить апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури у справі №922/535/22 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у справі №922/535/22 залишити без змін, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування відзиву Харківська міська рада зазначає наступне:

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 судом зроблено наступні висновки: « 143. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180); отже, вимога прокуратури про визнання незаконним та скасування п. 39 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 № 757/17, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу від 22.11.2017 № 5517-В-С, є неефективним (неналежним) способом захисту прав;

- Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 33) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 49); а тому вимога прокуратури про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.11.2017 № 5517-В-С є неефективним (неналежним) способом захисту прав;

- ОСОБА_1 не був учасником процедури приватизації спірного нерухомого майна, а тому апріорі не може вважатися недобросовісним набувачем в даному випадку; чинне законодавство України не покладає на особу-покупця обов`язку здійснювати всі наведені прокуратурою заходи (досліджувати історію вибуття майна у попереднього власника, встановлювати законність набуття продавцем цього майна тощо), нездійснення ним таких заходів не може свідчити про недобросовісність цієї особи.

У зв`язку із перебуванням 18.02.2025 на лікарняному судді Медуниці О.Є., судове засідання у справі №922/535/22 не відбулось.

З огляду на наведене та необхідність розгляду апеляційної скарги впродовж розумних строків в контексті встановлених п.1 ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950р. гарантій, Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.02.2025 призначив апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.3043Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 до розгляду на 18.03.2025 о 10:30 год. з повідомленням всіх учасників справи.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 18.03.2025 прокурор та представник Харківської міської ради підтримали викладену ними письмово правову позицію.

Інші учасники справи явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, про наявність поважних причин неявки суд завчасно не повідомили. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності другого, третього та четвертого відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Масловою Зінаїдою Омелянівною (орендар) було укладено договір оренди від 07.07.2017 №1955 (далі - договір).

Згідно з п. 1.1. договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м. (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 22.09.2016, інвентаризаційна справа №34782), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та відображається на обліку управління комунального майна та приватизації ДЕКМ ХМР. Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету ХМР №424 від 05.07.2017 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень».

За умовами пункту 1.2. договору, майно передається в оренду з метою використання: під розміщення суб`єкта господарювання, що надає побутові послуги населенню.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність. Поліпшення зроблені без згоди орендодавця, які неможливо відокремити без пошкодження орендованого майна, не породжують зобов`язання орендодавця відшкодувати їх вартість.

Відповідно до п. 10.1. договору, він діє з 07.07.2017 до 07.06.2020.

26.07.2017 ФОП Маслова З.О. звернулася до орендодавця з заявою (вх. №10748), у якій просила дозволити приватизацію нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням 14 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.09.2017 №757/17 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м. Харкова, на підставі Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємства (малу приватизацію)», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17, керуючись ст. 59 Закону України "Про місце самоврядування в Україні", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу.

Згідно з п. 39 переліку, приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем підлягає нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

25.09.2017 ФОП Маслова З.О. звернулась до Управління комунального майна та приватизації з листом (вх. №14006 від 25.09.2017), в якому просила доручити проведення оцінки для приватизації спірних нежитлових приміщень Товарній біржі «УРТБ».

30.09.2017 директором Товарної біржи «УРТБ» Карповичем затверджено звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість спірного майна становить на 30.09.2017 без ПДВ 66800 грн.

22.11.2017 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (продавець) та фізичною особою-підприємцем Масловою Зінаїдою Омелінівною (покупець) на підставі рішення 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 №691/17 "Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки" та рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 №757/17 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №5517-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. зареєстрований за №638.

Розділом 1 договору передбачено, що продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , орендоване ФОП Масловою З.О. згідно з договором оренди №1955 від 07.07.2017.

За Актом прийому-передачі №5517-В-С від 29.11.2017 продавець передав, а покупець прийняв продані 22.11.2017 шляхом викупу нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; зазначеним актом також засвідчено факт сплати коштів у повному обсязі за цим договором.

06.12.2017 на підставі договору купівлі-продажу №5517-В-С від 22.11.2017, акту прийому-передачі №5517-В-С від 29.11.2017, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за відповідачем 3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2017.

В подальшому, 31.01.2018 між ФОП Масловою З.О. (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І.М., зареєстрований за №270.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №270 від 31.01.2018, цей продаж здійснено за 99300, 00 грн.

21.10.2019 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-3 загальною площею 39,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кошель Т.В., зареєстрований за №5883.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5883 від 21.10.2019, цей продаж здійснено за 438200, 00 грн.

Означене стало підставою звернення прокурора до господарського суду з позовною заявою, в якій зазначено, що пункт 39 додатку до рішення Харківської міської ради №757/17 від 20.09.2017 є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку із тим, що прийняте з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. с. 1, 2, 4, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Прокурор зазначав, що відповідачем 3 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснено та не подано до органу приватизації документи, що підтверджують невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди. Отже, прокурор вважає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, а тому відповідний пункт рішення міської ради підлягає скасуванню, договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним, а нежитлові приміщення підлягають витребуванню у Калашника С.С. на користь територіальної громади м. Харкова.

Судова колегія враховує наступне.

У справі, яка розглядається, прокурор звернувся з позовом, стверджуючи про неправомірне включення органом місцевого самоврядування спірного нерухомого майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, а також неправомірне подальше відчуження за відповідним договором такого майна, яке є власністю територіальної громади м. Харкова, у приватну власність, що порушує трава та інтереси територіальної громади.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 вказала, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

У даній справі №922/535/22 прокурор подав позов в інтересах територіальної громади м.Харкова. Враховуючи предмет та підстави заявлених позовних вимог, а саме визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого є Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, стосовно відчуження спірних нежитлових приміщень, які є комунальною власністю та належать територіальній громаді - колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що прокурор правомірно звернувся з позовом як самостійний позивач та визначив відповідачів.

Щодо суті спору, суд виходить з наступного.

Як уже зазначалося, предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги прокурора в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного з орендарем (відповідачем-3), та витребування майна у останнього набувача (відповідача - 4).

Підставою позовних вимог є порушення вимог законодавства щодо способу приватизації об`єктів комунальної власності шляхом викупу орендарем нежитлових приміщень (без проведення орендарем поліпшень орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду).

Отже, як правильно визначено судом першої інстанції, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Згідно зі статтею 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 1 ст.5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.

Частиною 2 ст.5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» визначено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Викуп об`єктів малої приватизації, згідно з частиною 2 ст.16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Згідно з абзацом 1 частини 1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, жодних поліпшень орендованих ФОП Масловою З.В. нежитлових приміщень не проводилось.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Харківською міською радою всупереч вимогам частини 1 ст.18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин) обрано спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених вище законодавчих обмежень.

Водночас вищенаведена обставина не може бути достатньою підставою для задоволення позовних вимог прокурора, без надання їм оцінки на предмет належності та ефективності обраного позивачем способу захисту своїх прав, оскільки, як неодноразово зазначалося Верховним Судом, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21).

Стосовно позовних вимог про визнання незаконним та скасування п.39 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 20.09.2017 №757/17, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.11.2017 №5517-В-С, колегія суддів зазначає наступне.

У пунктах 2, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, на які посилається заявник скарги, дійсно передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом з тим, як правильно встановлено місцевим господарським судом та не заперечується апелянтом, прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади в порядку ст.387, 388 ЦК України, тобто саме це є метою позову у справі №922/535/22. Однак, на думку колегії суддів, вказаної мети не буде досягнуто шляхом визнання недійсним відповідного пункту додатку до рішення міської ради та договору купівлі-продажу, укладеного на підставі цього рішення.

Апелянт посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21.

Проте, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).

Висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18, на який посилається прокурор, а саме, про те, що вимога про визнання незаконним та скасування Рішення Черкаської міської ради від 17.11.2016 (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) є належною та ефективною - було зумовлено конкретними обставинами справи № 925/1133/18, а саме, тим, що рішенням від 17.11.2016 Черкаська міська рада не тільки доручила внести зміни до Договору оренди землі, а й змінила цільове призначення земельних ділянок, тобто вказане рішення (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору тощо).

У постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, на яку також посилається прокурор, Верховний Суд зазначив, що з урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, саме лише приведе до усунення порушення прав держави на особливо цінні об`єкти археологічної спадщини.

Апелянт наполягає на тому, що у цій справі № 922/535/22 спірним рішенням міської ради також неправомірно визначено долю спірного майна, тобто за відсутності на те правових підстав, про що достеменно знали продавець, так і покупець, постановлено рішення про його викуп без проведення аукціону, що прямо суперечило нормам чинного на той час законодавства, прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення.

Проте заявником скарги не доведено, що пункт 39 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 20.09.2017 №757/17, який прокурор просить визнати незаконним та скасувати, у будь-якій частині не вичерпав свою дію виконанням (шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу) і продовжує діяти як підстава для існування у відповідачів права власності на спірне майно.

У постанові від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Наполягаючи на задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, прокурор посилається на висновки, викладені Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

Разом з тим, як вбачається із вказаної постанови, вона не містить правового висновку щодо надання оцінки позовним вимогам у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель з точки зору ефективності обраного позивачем способу захисту своїх прав.

Натомість, згідно з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Отже, в ході апеляційного провадження прокурором не спростовано висновку місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про визнання незаконним і скасування пункту п. 39 додатку до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 № 757/17 та про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.11.2017 №5517-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Масловою Зінаїдою Омелянівною - не підлягають задоволенню саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова.

Стосовно вимоги прокурора про витребування у Калашника Сергія Сергійовича на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлових приміщень першого поверху №1-3 в житловому будинку літ. «В-2», загальною площею 39,2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає, що вказана віндикаційна вимога відповідає меті позову та встановленим законом способам захисту цивільних прав, про що також обґрунтовано зазначив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні.

Водночас, для розгляду вказаної вимоги має бути досліджено наявність або відсутність підстав для застосування в даній справі норм матеріального права, на які посилається прокурор як на правову підставу позову, зокрема, ст.387, 388 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.

Так, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності та добросовісності такого набуття.

Колегія суддів звертає увагу, що добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17).

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на нерухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16.

Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 Цивільного кодексу України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.04.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 дійшла висновку також про те, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст.388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

У разі відсутності на момент набуття права власності судових рішень, які б визнавали незаконним відчуження майна, та за умови, що особа діяла в межах чинного законодавства, не маючи підстав для сумнівів у правомірності своїх дій, такі дії мають вважатися добросовісними. Зазначені обставини виключають обізнаність таких осіб або їхній обов`язок бути обізнаними щодо порушення порядку реалізації майна, що могло б свідчити про недобросовісне набуття. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 923/1137/21.

При цьому, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Схожі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.

З урахуванням наведеного, зважаючи, що на момент набуття права власності не було судових рішень, що визнавали незаконність первісного відчуження спірних нежитлових приміщень, колегія суддів вважає, що відповідач 4 на момент набуття майна не був обізнаний про будь-які претензії або правові обмеження щодо спірного майна, що свідчить про добросовісність набуття майна за відплатним договором купівлі-продажу відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та обґрунтовано зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, ОСОБА_1 оплатно придбав спірні нежитлові приміщення, про що зазначено у договорі купівлі-продажу від 21.10.2019 за 438 200,00 грн, які отримані гр. ОСОБА_2 під час підписання вказаного договору; договір купівлі-продажу вчинено через два роки після набуття цих приміщень фізичною особою-підприємцем Масловою З.О., тобто ОСОБА_1 не знав і не мав знати про існування порушених прав територіальної громади м. Харкова, а також про допущені порушення під час приватизації; матеріали справи не містять доказів пов`язаності ФОП Маслової З.О. та ОСОБА_1 у їх діях щодо приватизації та відчуження майна з порушенням інтересів територіальної громади.

Тому колегія суддів погоджується з доводами, викладеними у відзиві Харківської міської ради на апеляційну скаргу, стосовно того, що ОСОБА_1 не був учасником процедури приватизації спірного нерухомого майна, а тому не може вважатися недобросовісним набувачем в даному випадку, і що чинне законодавство України не покладає на особу-покупця обов`язку здійснювати всі наведені прокуратурою заходи (досліджувати історію вибуття майна із володіння попереднього власника, встановлювати законність набуття продавцем цього майна, зокрема, встановлювати наявність або відсутність здійснених попереднім власником поліпшень майна тощо).

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, і апелянтом у скарзі цього висновку не спростовано.

В апеляційній скарзі прокурор також вказує на те, що здійснення Харківською міською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, тому вибуття майна з володіння власника поза його волею дає право власнику витребувати це майно від добросовісного набувача (аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 752/11904/17, від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц, від 22.01.2021 у справі № 922/623/20).

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України майно, яке вибуло не за волею власника може бути витребувано у добросовісного набувача. Тому при вибутті майна поза волею власника добросовісність набувача дійсно не перешкоджає витребуванню майна.

В той же час, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20.

У постанові від 14.01.2025 у справі № 914/3142/15 Верховний Суд зазначив, що апеляційний господарський суд, під час розгляду апеляційної скарги скаржника, вважав, що відсутні порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки майно вибуло з державної власності поза волею її власника і таке вибуття унеможливлює виконання повноважень та завдань держави передавати його у користування іншим особам, однак вказаний висновок не може бути розцінений як такий, що у повній мірі враховує оцінку та застосування ключових критеріїв правомірності втручання у право власності, зокрема, хоча суд апеляційної інстанції фактично посилається на законність втручання та наявності суспільного інтересу, однак не оцінено чи дотримано принцип пропорційності, зокрема, чи наявний справедливий баланс внаслідок вжиття заходів щодо витребування майна.

З урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні про те, що застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судом ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

У позовах про зобов`язання повернути майно господарським судам також необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право особи на мирне володіння майном, що є гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і застосовується судами України як частина національного законодавства.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168) (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 1018/3822/12).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Водночас, принцип законності є першою і найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу. Друге речення першого пункту передбачає позбавлення "власності" "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом впровадження "законів". Крім того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, є притаманним всім статтям Конвенції (Iatridis v. Greece [ВП], § 58; Former King of Greece and Others v. Greece [ВП], § 79; Broniowski v. Poland [ВП], § 147).

Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Крім того, правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля. У зв`язку з цим необхідно зазначити, що, згадуючи "закон" стаття 1 Першого протоколу посилається на ту саму концепцію, на яку посилається Конвенція в інших місцях використовуючи цей термін, поняття, яке включає як статутне право, так і прецедентне право (Spacek, s.r.o., v. the Czech Republic, § 54; Vistins and Perepjolkins v. Latvia [ВП], § 96).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (East West Alliance Limited v. Ukraine, § 167; Unsped Paket Servisi SaN. Ve TiC. A.$. v. Bulgaria, § 37).

Будь-яке втручання державного органу у право вільно володіти своїм майном може бути виправданим лише тоді, якщо воно відповідає законним публічним (та загальним) інтересам (Belane Nagy v. Hungary [ВП], п. 113).

Водночас, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що при розгляді справ, в яких підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу, зокрема щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, судам у першу чергу необхідно досліджувати питання наявності вищевказаних критеріїв співмірності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, у процесі чого сторони можуть доводити наявність або відсутність обставин справи, пов`язаних з такими критеріями, шляхом подання відповідних доказів.

Як уже зазначалося, за статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Звісно, рішення ЄСПЛ мають бути застосовані судами обов`язково, але таке застосування у кожній справі повинно бути обґрунтованим, виваженим, таким, що не є формальним, а відповідає суті рішення ЄСПЛ, змісту та характеру правовідносин, що розглядаються. Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.

Отже, наведені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності. Водночас, зазначені норми допускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності перебачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним (зокрема, передбачає компенсацію, відшкодування вартості майна).

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 зазначила, що тлумачення змісту частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України свідчить про те, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Такими наслідками є відновлення становища сторін, яке існувало до порушення (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином та відшкодування збитків, якщо їх завдано. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнання судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

Отже, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 911/549/21, від 24.09.2024 у справі № 910/3143/21, від 24.09.2024 у справі № 910/16130/23, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 також зазначила, що вимога про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності в порядку, передбаченому статтею 216 Цивільного кодексу України, не може розглядатися як санкція (покарання) лише для однієї із сторін правочину за допущене іншою стороною порушення.

Реституція спрямована на відновлення "status quo ante" у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України).

Проте прокурором у позові не ставиться питання про повернення четвертому відповідачу отриманого за правочином, який прокурор просив визнати недійсним.

Колегія суддів враховує, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через припущення правопорушення іншими особами. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі №199/7375/16, від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 15.03.2023 у справі № 725/1824/20, від 11.04.2023 у справі № 923/1137/21, від 04.09.2024 у справі № 927/432/19, від 06.02.2025 у справі № 911/899/22 (911/1842/23) тощо.

Апелянт зазначає, що добросовісний набувач, із власності якого витребовується майно, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до осіб, у яких він придбав це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, а також вказує, що Комітет Верховної Ради з питань правової політики 14 листопада ухвалив рішення рекомендувати парламенту прийняти за основу законопроєкт 12089 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».

Проте, на думку колегії суддів, у разі задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна не буде дотриманий справедливий баланс, оскільки це покладатиме надмірний індивідуальний тягар на фізичну особу (відсутність обґрунтованої компенсації у зв`язку з позбавленням права на майно), яка добросовісно набула право власності на об`єкти нерухомого майна.

Окрім того, законопроєкт «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» поки що не прийнято (про що зазначає сам апелянт у скарзі), тобто ОСОБА_1 не матиме змоги скористатися передбаченими в ньому механізмами захисту прав добросовісного набувача. У зв`язку з цим, колегія суддів враховує, що наявність такого законопроєкту та його зміст додатково свідчать про те, що на теперішній час захист прав добросовісних набувачів майна підлягає посиленню та вдосконаленню.

Відповідно, до прийняття вказаного закону, суд апеляційної інстанції при перегляді цієї справи керується ратифікованою Україною Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом до Конвенції", а також вищенаведеною практикою ЄСПЛ та Верховного Суду щодо їх застосування, та вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні правомірно взято до уваги зазначену практику та враховано висновки ЄСПЛ про те, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення першого поверху №1-3 у житловому будинку літ."В-2", загальною площею 39,2кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційних скарг) у даному випадку не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог у порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

За змістом ст.129 вказаного Кодексу такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29.11.2024 у справі №922/535/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено ст.ст.287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 28.03.2025.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.О. Радіонова

Суддя О.В. Стойка