ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2025 р. м. Вінниця Cправа № 902/1032/24

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.,

при секретарі Московчук Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ", вул. Васильківська, буд. 14, м. Київ, 03040, код - 39433769

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ", вул. Аграрна, 18а, с. Строїнці, Вінницький район, Вінницька область, 23340, код - 43436425

за участю третьої особи, яка не заявля самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САД", вул. Аграрна, 18А, с. Строїнці, Вінницький район, Вінницька область, 23340

про стягнення 292 231,47 грн заборгованості

за участю представників:

позивача: Стецюра Ольга Вікторівна

відповідача та третьої особи: Мельничук Сергій Олегович

В С Т А Н О В И В:

25.09.2024 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (б/н від 25.09.2024 року) (вх.канц. № 1077/24 від 25.09.2024 року) Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" про стягнення 292 231,47 грн заборгованості, з яких 250 738,75 грн грошових коштів в порядку регресу, 7 922,52 грн інфляційних втрат, 30 241,31 грн пені, 3 328,89 грн 3 % річних.

Ухвалою суду від 30.09.2024 року відкрито провадження у справі № 902/1032/24 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 06.11.2024 року.

Ухвалою суду від 11.11.2024 року повідомлено учасників справ про дату наступного судового засідання.

19.11.2024 року до суду від представника позивача надійшла заява (б/н від 19.11.2024 року) (вх.канц. № 01-34/11401/24) про витребування доказів.

20.11.2024 року на електронну адресу суду від РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях на виконання вимог ухвали суду надійшов лист № 31/31/14-9834-2024 від 20.11.2024 року.

Ухвалою суду від 21.11.2024 року (б/н від 19.11.2024 року) (вх.канц. № 01-34/11401/24) задоволено частково.

25.11.2024 року до суду від Вінницької обласної прокуратури на виконання вимог ухвали суду надійшов лист № 24.1585вих.24 від 15.11.2024 року.

29.11.2024 року від представника позивача надійшла заява (б/н від 29.11.2024 року) (вх.канц. № 01-34/11772/24) про витребування доказів.

29.11.2024 року від представника відповідача надійшло клопотання (б/н від 29.11.2024 року) (вх.канц. № 01-34/11803/24), в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, повернутись до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та продовжити строк підготовчого судового провадження на 30 днів. Крім того, у клопотанні останній просить суд продовжити процесуальний строк для надання відзиву на позовну заяву.

02.12.2024 року від представника відповідача на виконання вимог ухвали суду надійшла заява (б/н від 02.12.2024 року).

03.12.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 03.12.2024 року) (вх.канц. № 01-34/11890/24).

03.12.2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання (б/н від 03.12.2024 року) (вх. канц. № 01-34/11895/24) про відкладення розгляду справи на іншу дату.

04.12.2024 року до суду від Головного управління ДПС у Вінницькій області надійшов лист № 15258/5/02-32-12-01-15 від 28.11.2024 року.

04.12.2024 року від Слідчого управління Головного управління національної поліції у Вінницькій області до суду надійшов лист (вх.канц. № 01-34/11968/24 від 04.12.2024 року). Додатком до якого додано матеріали провадження № 0000430.

Ухвалою суду від 09.12.2024 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.01.2025 року..

09.12.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (б/н від 09.12.2024 року) (вх.канц. № 01-34/12158/24).

11.12.2024 року від Вінницької районної державної нотаріальної контори Вінницької області до суду надійшов лист № 2292/01-16 від 28.11.2024 року.

11.12.2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до суду надійшов лист № 0200-0901-7/126102 від 05.12.2024 року.

Також, 17.12.2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до суду надійшов лист № 0200-0901-7/130692 від 16.12.2024 року.

13.01.2025 року до суду від Вінницької районної державної нотаріальної контори Вінницької області на виконання вимог ухвали суду надійшов лист № 2437/01-16 від 17.12.2024 року.

20.01.2025 року від ТОВ "Агрокомпекс "СТРОІНЕЦЬКІ САДИ" надійшли заперечення на відповідь на відзив (б/н від 18.01.2025 року) (вх.канц. № 01-34/505/25)

У судовому засіданні 20.01.2025 року постановлено ухвалу про залучення до участі у розгляді справи ТОВ "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САДИ" , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

За результатами проведеного 20.01.2025 року судового засідання суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/1032/24 на 04.02.2025 року.

21.01.2025 року до суду від представника позивача на дійшла заява (б/н від 21.01.2025 року (вх.канц. № 01-34/623/25) про долучення до матеріалів справи доказів.

21.01.2025 року супровідним листом долучено до матеріалів справи копії кримінального провадження № 0000430.

Ухвалою суду від 22.01.2025 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

03.02.2025 року до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення (б/н від 03.02.2025 року) (вх.канц. № 01-34/1092/25).

04.02.2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (б/н від 03.02.2025 року) (вх.канц. № 01-34/1123/25).

10.02.2025 року від представника позивача надійшло клопотання (б/н від 10.02.2025 року) (вх.канц. № 01-34/1360/25), в якому останній просить суд поновити позивачу строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувати від ГУ ДПС у Вінницькій області ряд доказів.

11.02.2025 року до суду від представника третьої особи надійшли додаткові письмові пояснення (б/н від 11.02.2025 року) (вх.канц. № 01-34/1437/25)

У судовому засіданні 12.02.2025 року задоволеноклопотання позивача та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ" строк для подання клопотання про витребування доказів, частково задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ" (б/н від 10.02.2025 року) (вх.канц. № 01-34/1360/25) .

За результатами проведеного судового засідання судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті на 05.03.2025 року.

Ухвалою суду від 12.02.2025 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання.

24.02.2025 року до суду від Головного управління ДПС у Вінницькій області надійшов лист № 2037/5/02-32-12-03-07 від 21.02.2025 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу 15.04.2023 року та звільнений 30.04.2023 року, прийнятий на роботу 01.05.2023 року та звільнений 21.05.2023 року.

04.03.2025 року від представника позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення (б/н від 04.03.2025 року) (вх.канц. № 01-34/2273/25).

10.03.2025 року до суду від представника позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення (б/н від 10.03.2025 року) (вх.канц. № 01-34/2502/25).

11.03.2025 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про стягнення судових витрат (б/н від 11.03.2025 року) (вх.канц. № 01-34/2527/25), в якому останній просить суд стягнути з позивача 11 500,00 грн витрат понесених на професійну правничу допомогу.

11.03.2025 року до суд від представника позивача надійшло клопотання (б/н від 11.03.2025 року) (вх.канц. № 01-34/2528/25) про стягнення судових витрат, в якому останній просить суд стягнути з відповідача 5 500,00 грн витрат понесених на правничу допомогу.

У судовому засіданні 11.03.2025 року прийняли участь представники позивача, відповідача та третьої особи, які підтримали процесуальні позиції, викладені у заявах по суті спору.

Стислий виклад процесуальних позицій сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 21.05.2023 року о 18 год. 10 хв. на А/дорозі С-02-03-10 "Вороновиця-Тиврів-Шаргород" сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 .

На момент вказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія ТЗ "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 була забезпечена в ТДВ "СГ "ОБЕРІГ" згідно полісу №ЕР-212675416.

Постановою Вінницької обласної прокуратури про закриття кримінального провадження від 23.08.2023 року, ОСОБА_1 було визнано винним у спричиненні ДТП, та було закрито кримінальне провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю особи, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю.

ТДВ "СГ "ОБЕРІГ" здійснило страхові відшкодування потерпілим у зв`язку з настанням вищезазначеної ДТП на загальну суму 250 738,75 грн.

За твердженнями позивача, оскільки ОСОБА_1 станом на 21.05.2023 року виконував цивільно-правові обов`язки в інтересах ТОВ "АГРОКОМПЛЕКС "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" згідно цивільно-правового договору №11 від 01.05.2023 року, то відповідно до ч. 2 ст. 1172 ЦК України відповідальним за заподіяну шкоду ТОВ "АГРОКОМПЛЕКС "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ".

З урахуванням чого, позивач звернувся з позовом про стягнення з ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" 250 738,75 грн грошових коштів в порядку регресу, 7 922,52 грн інфляційних втрат, 30 241,31 грн пені, 3 328,89 грн 3 % річних.

У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами та просить суд відмовити в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Між ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" та гр. ОСОБА_1 01.05.2023 року укладено цивільно-правовий договір № 11, термін дії якого закінчувався 31.05.2023 року. Відповідно до умов зазначеного договору, ОСОБА_1 надавав охоронні послуги водоймища, яке рахується на балансі відповідача.

19.05.2023 року заступник директора Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САД", з метою уникнення пошкодження та можливого заволодіння третіми особами службового автомобіля марки "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить відповідачу, під час перебування його за межами Вінницької області, залишив автомобіль на зберігання, протягом вихідних днів (20 та 21 травня), на території водоймища, яка є охоронюваною, знаходиться під цілодобовим відео наглядом та огороджена парканом. Ключ від автомобіля залишив на другому поверсі сторожового будинку, який розташований на території водоймища.

21.05.2023 року ОСОБА_1 за власної ініціативи, без погодження та дозволу керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САД" та без законних на те підстав, попередньо вимкнувши камери відео нагляду, заволодів та використав автомобіль марки "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 для власних потреб, за наслідком чого вчинив ДТП, не обравши безпечної швидкості руху автомобіля, допустив виїзд за межі проїзної частини дороги з подальшим перевертанням транспортного засобу, що в свою чергу спричинило смерть водія ОСОБА_1 та нанесення тілесних ушкоджень пасажирам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були госпіталізовані до лікарні. В подальшому, під час лікування ОСОБА_5 померла у лікарні.

ТОВ "Строїнецький сад" виплачено сім`ям постраждалих внаслідок ДТП грошові кошти в загальній сумі 64 481,38 грн.

При цьому відповідач зазначає, що відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-212675416, страхувальником є не відповідач, а ТОВ "Строїнецький сад", у власності якого перебуває транспортний засіб "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 .

Також, ОСОБА_1 не є і не був працівником ТОВ "Строїнецький сад".

Крім того, Позивачем не доведено та не надано доказів того, що на момент скоєння ДТП ОСОБА_1 діяв за завданням відповідача.

Враховуючи усі вищезазначені обставини ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" є неналежним відповідачем у даній справі (т. 1 а.с. 114-117).

У відповіді на відзив позивач підтримує заявлені позовні вимоги, вважає доводи викладені у відзиві необґрунтованими зазначаючи про наступне.

Відповідач разом з відзивом на позовну заяву надав платіжні інструкції, відповідно до яких здійснювалась виплата грошових коштів на користь потерпілих у ДТП від імені директора Відповідача.

Таким чином, відповідач фактично визнав свою відповідальність перед третіми особами у зв`язку з завданням шкоди його підрядником - ОСОБА_1 та вчинив активні дії для усунення частини збитків, які понесли потерпілі особи та їх законні представники.

Дані дії нівелюють твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо нібито відсутності його обов`язку з відшкодування завданих збитків, спричинених у результаті ДТП за участі його підрядника, під час виконання останнім договору підряду та свідчать про зворотне - визнання свого обов`язку та здійснення добровільного відшкодування шкоди потерпілим особам (т. 1, а.с. 147-150).

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не приймався на роботу (посаду), включену до штату підприємства, йому не нараховувалась заробітна плата, не надавались встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо, не надавались посадовими особами відповідача будь-які вказівки і розпорядження щодо виконання робіт.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що укладена між ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" та гр. ОСОБА_1 цивільно-правова угоди є трудовим договором із працівником (т.1 а.с. 169-172).

20.01.2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач підтримав доводи відзиву та зауважив щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.

За відсутності звернення посадових осіб ТОВ «Строїнецький сад» до правоохоронних органів щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, щодо незаконного заволодіння транспортним засобом, факт таких дій підтверджується показами свідків, що є належними доказами у відповідності до вимог ГПК України.

ОСОБА_1 не приймався на роботу (посаду), включену до штату підприємства, йому не нараховувалась заробітна плата, не надавались встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо, не надавались посадовими особами ТОВ «Агрокомплекс «Строїнецькі сади» будь-які вказівки і розпорядження щодо виконання робіт.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що укладена між ТОВ «Агрокомплекс «Строїнецькі сади» та гр. ОСОБА_1 цивільно-правова угоди є трудовим договором із працівником.

Відповідач наполягає на необґрунтованості та безпідставності тверджень Позивача та просить Суд відмовити Позивачу в задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 169-171).

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, 21.05.2023 року о 18 год. 10 хв. водій ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольної о сп`яніння, керуючи автомобілем "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 96.4 км/год автодорогою С-02-03-10 сполученням "Вороновиця - Тиврів - Шаргород", у напрямку м. Шаргород Вінницької області, на в`їзді у с. Строїнці Тиврівської ОТГ Вінницького району Вінницької області, неподалік ТОВ "Строїнецький сад", з врахуванням дорожніх умов, а саме заокруглення дороги, не обрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини дороги з подальшим перевертанням даного транспортного засобу.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події, а четверо неповнолітніх пасажирів автомобіля "Mitsubishi L200": ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з отриманими тілесними ушкодженнями госпіталізовані до Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні. ОСОБА_5 02.06.2023 року під час лікування у Вінницькій обласній дитячій клінічній лікарні померла.

На момент вказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Mitsubishi L200" д.н.з. НОМЕР_1 була забезпечена ТОВ "Страхова група "ОБЕРІГ" згідно полісу №ЕР-212675416 (т. 1, а.с. 11).

Постановою Вінницької обласної прокуратури про закриття кримінального провадження від 23.08.2023 року кримінальне провадження №00000430 від 21.05.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КГІК України у зв`язку із смертю особи, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю (т. 1, а.с. 14-16).

У зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ", як до страховика за полісом №ЕР-212675416, звернулись законні представники неповнолітніх потерпілих осіб з заявами про страхове відшкодування.

На підставі заяв про страхове відшкодування Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ" здійснено виплати на загальну суму 250 738,75 грн, зокрема:

У зв`язку і смертю ОСОБА_5 (страхова справа 43257 та 43257/3) на користь батька померлої було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 161 284,00 грн, зокрема: 25.12.2023 року було виплачено страхове відшкодування у розмірі 83 214,00 грн., з яких:

- 80 400,00 грн - моральна шкода, заподіяна смертю фізичної особи її батьку розрахована на підставі п. 27.3. ст. 27 Закону № 1961-ГУ;

- 2 814,00 грн - витрати понесені батьком неповнолітньої на її лікування до моменту її смерті, розраховані у порядку п. 24.2. ст. 24 Закону № 1961-ГУ наступним чином: 6700/30 * 12 = 2 680,00 грн.

- 134,00 грн - моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка розраховувалась на підставі ст. 26-1, Закону № 1961-ГУ, наступним чином: 2 680,00*5/100 = 134,00 грн.

20.03.2024 року здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 18 000,00 грн., а саме компенсовано витрати на поховання померлої, на підставі п. 27.4. ст. 27 Закону № 1961-ГУ. Розмір доплати страхового відшкодування було узгоджено на підставі угоди про виплату страхового відшкодування від 14.03.2024 року.

23.08.2024 року здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 60070,00 грн., а саме компенсовано витрати на спорудження надгробного пам`ятника для померлої, на підставі п. 27.4. ст. 27 Закону № 1961-ГУ. Розмір доплати страхового відшкодування здійснювався згідно суми заявленої майнової вимоги потерпілою особою у заяві про доплату страхового відшкодування.

У зв`язку з лікуванням ОСОБА_2 (страхова справа 43257/1) на користь матері неповнолітньої було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 87 617,25 грн, а саме:

- 27.12.2023 року було виплачено страхове відшкодування у розмірі 83 445,00 грн, - в якості витрат понесених на лікування неповнолітньої, на підставі п. 24.1. ст. 24 Закону № 1961-ГУ;

- 05.02.2024 року здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 4 172,25 грн. - в якості моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка розраховувалась на підставі ст. 26-1, Закону № 1961- ГУ, наступним чином: 83 445,00*5/100 = 4 172,25 грн.

У зв`язку з лікуванням ОСОБА_4 (страхова справа 43257/2) на користь матері неповнолітнього було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 1 837,50 грн, а саме:

- 28.12.2023 року виплачено страхове відшкодування у розмірі 1 750,00 грн, в якості витрат понесених на лікування неповнолітнього, на підставі п. 24.2. ст. 24 Закону № 1961-ГУ в межах заявлених майнових вимог у заяві про страхове відшкодування;

- 05.02.2024 року здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 87,50 грн. - в якості моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка розраховувалась на підставі ст. 26-1, Закону № 1961- IV, наступним чином: 1 750,00*5/100 = 87,50 грн.

05.02.2024 року позивачем на адресу відповідача вимогу (вих. №0502-09) про відшкодування шкоди в строк 5 робочих днів, з дати отримання даної вимоги.

13.02.2024 року відповідачем зазначену вимогу отримано, що підтверджується тренінгом відстеження поштового відправлення ДП "Укрпошта" (т. 1 а.с. 58-60).

Визначаючись щодо нормативного регулювання предмету спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Визначення відповідача, предмета та підстав спору є процесуальним правом позивача.

Натомість, установлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17.

При цьому, відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги (Постанова КГС ВС від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) зауважує, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений приписами ЦК України та ГК України) суперечить завданню господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.

При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон (Постанова ВП ВС від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

З урахуванням встановлених фактичних обставин, судом самостійно застосовано норми матеріального права до предмету спірних правовідносин.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договорами страхування.

Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Положеннями статті 4 Закону України "Про страхування" передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про страхування", яка кореспондується зі статтею 354 Господарського кодексу України та статтею 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Положеннями частини 2 статті 8 Закону України "Про страхування" визначено, що страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхова виплата - це грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Згідно статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (стаття 25 Закону України "Про страхування").

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 № 1961-IV.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 цього Закону відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Приписами статті 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Пунктом 9.1. статті 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно пункту 36.1. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За змістом пунктів 36.4., 36.6 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19.

Відповідачем та третьою особою не висловлено заперечень стосовно суми сплаченого страхового відшкодування, тому у суду відсутні підстави для самостійної перевірки сплачених страховиком сум.

Частина заперечень проти задоволення позову зведена до протиправного заволодіння ОСОБА_1 транспортним засобом.

За матеріалами справи ОСОБА_1 неодноразово використовував транспортний засіб у робочих цілях, що підтверджено показами свідка ОСОБА_6 , мав доступ до усіх приміщень охоронюваної території, в тому числі у яких зберігались документи та ключі, а також до автомобіля, який перебував на охоронюваній території (т. 1 а.с. 191-193).

До матеріалів справи дійсно, як стверджує позивач, не долучено доказів пошкодження нерухомого майна, замків, приміщень збереження ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, примусового проникнення до майна, тощо.

Згідно Протоколу огляду місця події від 21.05.2023 року на місці ДТП вилучено свідоцтво про реєстрацію автомобіля «MITSUBISHI» д.н.з. НОМЕР_2 , за кермом якого був ОСОБА_1 , що підтверджує безперешкодне заволодіння транспортним засобом та правовстановлюючими документами (т. 1 а.с. 186-189).

Однак, відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Положення ст. 38 Закону не містить підстави для невиплати регресу страховиком у випадку протиправного заволодіння водієм транспортним засобом.

Приписи п. 38.2.2. ст. 38 Закону поширюють дію на діяльність Моторно (транспортне) страхове бюро України та не стосуються виплат, здійснених страховиком.

Згідно зі ч. 3 ст. 1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ч. 3 ст. 1187 ЦК України).

Водночас, ч. ч. 3. 4 ст. 1187 ЦК України передбачає випадки звільнення від відповідальності саме власника або володільця джерела підвищеної небезпеки або спільного відшкодування завданої шкоди неправомірним володільцем та власником джерела підвищеної небезпеки.

Однак, відповідач ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" не є власником або володільцем транспортного засобу «MITSUBISHI» д.н.з. НОМЕР_3 , що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 21.05.2023 про реєстрацію транспортного засобу за ТОВ "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САД" (код 43465681) (т. 1 а.с. 86).

Обставини володіння відповідачем автомобілем на будь-якому речовому праві, укладеному договору судом не встановлено (детальні мотиви наведено нижче).

Тому, обставини щодо заволодіння транспортним засобом ОСОБА_1 не впливають на розгляд цієї справи. з огляду на визначення єдиним відповідачем ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ".

В силу ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Тому, з'ясування ступеня вини ОСОБА_1 , обставин сприяння власника джерела підвищеної небезпеки транспортним засобом виходить за межі предмету спору, оскільки обставини застосування ч. ч. 3. 4 ст. 1187 ЦК України можуть бути враховані при розгляді інших справ.

За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до статті 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України).

Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).

В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія (Постанова КЦС ВС від 21 грудня 2020 року у справі №703/2166/16-ц).

Таким чином, застосування ч. 1 ст. 1172 ЦК України можливе у випадку:

- завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки;

- керування джерелом підвищеної небезпеки фізичною особою - водієм;

- водій керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків;

- трудовий договір (контракт) укладено із володільцем транспортного засобу;

- володілець транспортного засобу є юридичною особою;

- володілець транспортного засобу є роботодавцем водія цього ж транспортного засобу.

Отже, суб'єктом відповідальності є володілець джерела підвищеної небезпеки, який одночасно є роботодавцем водія, винного у завданні шкоди внаслідок використання транспортного засобу.

Лише за сукупності одночасного поєднання наведених ознак на юридичну особу-відповідача покладається відповідальність за завдану працівником шкоду.

Матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів перебування транспортного засобу саме у володінні відповідача на будь-якій правовій підставі.

Відсутні докази виникнення договірних відносин з приводу використання транспортного засобу між ТОВ «Строїнецький Сад» (власником автомобіля) та ТОВ «Агрокомплекс "Строїнецькі Сади», згідно речових прав, договору підряду, оренди, позички, безоплатного використання, тощо.

Наявність усних пояснення ОСОБА_7 , як керівника обох юридичних осіб, не є достатнім доказом виникнення таких відносин.

Оскільки, інтереси товариства можуть не збігатися з інтересами окремих його учасників, а інтереси учасників товариства також не завжди збігаються (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 та від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Залишення працівником ТОВ «Строїнецький Сад» транспортного засобу на території, орендованій ТОВ "Агрокомплекс "Строїнецькі Сади" не є достатнім доказом виникнення договірних відносин зі зберігання рухомого майна.

Так, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (частина перша статті 936 ЦК України).

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (частин друга статті 936 ЦК України).

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина перша статті 938 ЦК України).

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина перша статті 950 ЦК України).

Договір зберігання може укладатися із зберігачем чи професійним зберігачем. При цьому, правовий статус (зберігач чи професійний зберігач) впливає на ті обставини, які виключають відповідальність зберігача (професійного зберігача) за втрату речі. Кваліфікуючою ознакою професійного зберігача є те, що особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності.

Тобто така діяльність має здійснюватися особою, яка є підприємцем, систематично.

На підставі ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Тобто між юридичними особами договір зберігання мав би укладатися в письмовій формі (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

За відсутності доказів узгодження юридичними особами строку зберігання, прав та обов`язків, термінів повернення майна, підтверджуючись письмових документів про передачу автомобіля на зберігання, суду не доведено досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору зберігання транспортного засобу.

Підсумовуючи суд констатує, що відсутні докази володіння відповідачем ТОВ «Агрокомплекс «СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ» транспортним засобом на належній правовій підставі.

Щодо перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Агрокомплекс «СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з положеннями ст. 24 КЗпП, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про прийняття працівника на роботу.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється (Постанови КЦС ВС від 20.08.2020 р. у справі №540/4109/18. від 06.02.2020 року у справі №0840/3690/18, від 03.03.2020 року у справі №1540/3913/18).

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

ВС зауважив, що тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (Постанова КГС ВС від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20).

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРОКОМПЛЕКС «СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ» двічі з 15.04.2023 по 30.04.2023 та з 01.05.2023 по 31.05.2023 укладено Цивільно-правові договори №10 від 15.04.2023 та №11 від 01.05.2023 року.

Предметом укладених договорів є доручення ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" (Замовник) надавати охоронні послуги водоймища ОСОБА_1 (Виконавець).

Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням . не підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Замовник забезпечує Виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим договором.

У п. 1.4. цивільно-правового договору № 11 від 01 травня 2023 року передбачено, що Замовник має право не допустити до виконання робіт Виконавця, якщо останній має ознаки алкогольного або наркотичного сп`яніння.

Прийняття Замовником виконаної роботи здійснюється шляхом підписання акту виконаних робіт (п. 2.2. Договору).

15.04.2023 року між сторонами підписано Акт виконаних робіт по цивільно-правовому договору №10, за період з 15.04.2023 по 30.04.2023.

До матеріалів справи також долучено Акт виконаних робіт по цивільно-правовому договору №11 від 31.05.2023 року, за період з 01.05.2023 по 31.04.2023 (т. 1 а.с. 193-196).

Крім того, кошти зароблені ОСОБА_1 виплачено його матері, що підтверджується платіжними відомостями про видачу готівки через касу.

Підписання актів виконаних робіт у суду викликають сумніви, оскільки Акт по договору №10 підписано наперед у день укладення цивільно-правового договору 15.04.2023 року; Акт по договору №11 після смерті ОСОБА_1 .

Також, всупереч п. 1.1. укладених договорів за період виконання обов'язків ОСОБА_8 перераховано внески загальнообов'язкового державного соціального страхування, що підтверджено відповіддю ГУ ПФУ у Вінницькій області (т. 1 а.с. 155-162), та суми податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску.

З наявної в матеріалах справи копії листа Головного управління ДПС у Вінницькій області № 2037/5/02-32-12-03-07 від 21.02.2025 року, зазначено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу 15.04.2023 року та звільнений 30.04.2023 року, прийнятий на роботу 01.05.2023 року та звільнений 21.05.2023 року (т. 2 а.с. 27).

Тобто, відповідачем ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" здійснено платежі, як податковим агентом, на ставками прирівняними до оплати праці найманого працівника ОСОБА_1 .

Додатково обставини виконання ОСОБА_1 інших завдань щодо перевезення інструменту, інвентарю для догляду за територією ставка, корму для тварин підтверджено показами у кримінальному провадженні свідка ОСОБА_7 , який є керівником товариства.

Зі змісту пояснень встановлено виконання інших завдань ОСОБА_1 , окрім охорони території, а саме її прибирання, догляд, підгодовування риби, тварин, наявність доступу до нерухомого майна, керування відеоспостереженням, можливість їх вимкнення, тощо (т. 1 а.с. 191-193).

Надавши сукупну оцінку доказів суд зауважує, що систематично із ОСОБА_1 укладалися договори про надання послуг, здійснювалось на постійній основі на території товариства виконання інших завдань за вказівкою посадових осіб.

ОСОБА_1 забезпечено місцем проживання та засобами для виконання робіт, забезпечено доступ до майна товариства, виплачувалась винагорода із відрахуванням обов'язкових платежів до державного бюджету та цільових фондів.

Отже, наведені обставин у сукупності та дії обох сторін з виконання усіх видів доручених робіт та отримання винагороди зі сплатою внесків товариством свідчать про існування між сторонами трудових відносин, котрі супроводжувались дотриманням ОСОБА_1 правил поведінки та можливістю не допуску до роботи.

Тому, суд вважає більш вірогідними доводи позивача стосовно існування між ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" та ОСОБА_1 трудових відносин та надає перевагу дослідженим доказам у сукупності.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу (Постанова КЦС ВС від 19 лютого 2024 року у справі № 272/579/22).

Тобто, для покладення на юридичну особу відповідальності за шкоду завдану працівником недостатньо самого факту перебування у трудових відносинах, неодмінною умовою для покладення обов'язку за відшкодування шкоди є виконання роботи безпосередньо у процесі та у період часу завдання шкоди.

Виконання роботи повинно прямо або опосередковано входити до трудових обов'язків працівника.

Відповідно до встановлених обставин справи до повноважень та обов'язків ОСОБА_1 не входило керування транспортним засобом з метою надання послуг з охорони.

Періодичне використання автомобіля з метою виконання окремих завдань підтверджує у сукупності виконання трудової функції (про що судом зазначено вище), однак не доводить, що саме 21.05.2023 року ОСОБА_1 було доручено виконання певних обов`язків з використанням транспортного засобу.

Суд додатково зауважує, що керування транспортним засобом, який залишено на території ТОВ «Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ» працівником іншого підприємства, за наявності доступу до ключів та свідоцтва про реєстрацію автомобіля лише спростовує обставини незаконного заволодіння джерелом підвищеної небезпеки.

Однак, дані обставини не доводять керування автомобілем з метою виконання охоронних функцій або інших завдань роботодавця.

Суд акцентує увагу на показах свідка ОСОБА_2 , яка повідомила, що ОСОБА_1 зустрів її по дорозі, підвіз до ставу з метою зустрічі з приятелями. За їх відсутності поїхав назад до села з дівчиною, по дорозі зустрів її друзів та продовжив керування транспортним засобом (т. 1 а.с. 241, 242).

Тобто метою керування автомобілем були особисті, побутові цілі ОСОБА_1 , спілкування зі свідком, підвезення її до місця відпочинку та додому, зустріч її друзів.

Відомостей про інші обставини щодо мети керування автомобілем матеріали справи не містять.

Суд враховує, що поїздка працівника автомобілем у власних цілях виходить за межі як предмету укладених договорів, так і виконання ним охоронних обов`язків чи доручень у процесі трудової діяльності.

Таким чином, управління автомобілем 21.05.2023 року не було обумовлено ані виконанням безпосередніх трудових обов`язків, не ґрунтувалося на виконанні доручень роботодавця, не було викликано невідкладною виробничою необхідністю за межами охоронюваної території.

Тобто саме у момент вчинення ДТП та спричинення шкоди ОСОБА_1 не виконував своїх трудових (службових) обов`язків.

З урахуванням наведеного відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 1172 ЦК України.

Застосування ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1172 ЦК України є взаємовиключним, тому позивач допускає суперечливу процесуальну поведінку посилаючись одночасно на дві підстави відшкодування шкоди.

В силу ч. 2 ст. 1172 ЦК України, замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.

Положення ч. 2 ст. 1172 ЦК України визначають обов`язкову підставу покладення відповідальності - дію за завданням замовника.

Отже відсутні також підстави для покладення на відповідача відповідальності згідно вимог ч. 2 ст. 1172 ЦК України, враховуючи наведені вище мотиви.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки.

Отже, власник джерела підвищеної небезпеки може бути суб'єктом відшкодування шкоди навіть за відсутності його вини та участі працівника такого володільця у керуванні транспортним засобом.

Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого (Постанова КЦС ВС від 19 лютого 2024 року у справі № 272/579/22).

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди (Постанова КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 278/1258/16-ц та від 25.11.2020 у справі № 233/1950/19.

Поряд з тим пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відтак пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 та від 13.10.2020 у справі № 640/22013/18.

Частинами 1-2 ст. 48 ГПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Заміна неналежного відповідача та залучення співвідповідача відповідно до приписів господарського процесу, можлива лише за клопотанням позивача, тоді як жодних клопотань щодо заміни відповідача чи залучення співввідповідачем іншої особи від позивача протягом розгляду цієї справи не надходило.

З урахування викладених вище висновків суду стосовно відсутності доказів поєднання у відповідачеві ТОВ "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" двох ознак, необхідних для покладення відповідальності за відшкодування шкоди, в силу положень ч. 1 ст. 172 ЦК України (роботодавець та володілець джерела підвищеної небезпеки), відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про стягнення 250 738,75 грн грошових коштів у порядку регресу.

Питання відповідальності за сплачене страхове відшкодування власника транспортного засобу ТОВ "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САД" чи безпосередньо водія ОСОБА_1 , встановлення визначених законом обставин звільнення від відшкодування завданої шкоди може бути предметом окремого позову.

Враховуючи систематичне посилання сторонами на різноманітні правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки, наведені у Постановах КЦС ВС від 21 грудня 2020 року у справі №703/2166/16-ц, від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц, від 19 лютого 2024 року у справі № 272/579/22.

З приводу позовних вимог про нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд зауважує наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Ст. 230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України, зокрема, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Позивач протиправно посилається на норми законодавства, як підстави для нарахування пені.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак, між сторонами відсутні договірні відносини та умови стосовно узгодження розміру пені.

Крім того, ст. ст. 34, 53 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими встановлено спеціальний порядок нарахування пені, не передбачають випадків нарахування пені на суму регресних вимог страховика.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи відмову у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 250 738,75 грн грошових коштів в порядку регресу, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 7 922,52 грн інфляційних втрат, 30 241,31 грн пені, 3 328,89 грн 3 % річних.

Підсумовуючи, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, враховуючи надання представником відповідача 2 орієнтовного розрахунку витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне призначити окреме судове засідання з приводу розподілу судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3,7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86,91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ" (вул. Васильківська, буд. 14, м. Київ, 03040, код - 39433769) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс "СТРОЇНЕЦЬКІ САДИ" (вул. Аграрна, 18а, с. Строїнці, Вінницький район, Вінницька область, 23340, код - 43436425) про стягнення 292 231,47 грн заборгованості, з яких 250 738,75 грн грошових коштів в порядку регресу, 7 922,52 грн інфляційних втрат, 30 241,31 грн пені, 3 328,89 грн 3 % річних.

2. Призначити судове засідання з приводу розподілу судових витрат на 03.04.2025 року о 09:30 год. у приміщенні Господарського суду Вінницької області за адресою: вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018 (3-й поверх, зал №1).

3. Встановити сторонам п`ятиденний строк з дати отримання повного судового рішення на подачу доказів щодо понесених судових витрат, а також заперечень проти їх розміру.

4. Примірник повного судового рішення протягом двох днів з дня складання направити сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, за їх відсутності - рекомендованим листом, з повідомлення про вручення поштового відправлення, та за електронними адресами: , представнику позивача Стецюрі О.В. - ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідачу - , представнику третьої особи Мельничуку С.О. - ІНФОРМАЦІЯ_6 , третій особі - ІНФОРМАЦІЯ_7

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено 21 березня 2025 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Васильківська, буд. 14, м. Київ, 03040)

3,4 - відповідачу (вул. Аграрна, 18а, с. Строїнці, Вінницький район, Вінницька область, 23340; АДРЕСА_1)

5 - ТОВ "СТРОЇНЕЦЬКИЙ САД" (вул. Аграрна, 18А, с. Строїнці, Вінницький район, Вінницька область, 23340)