СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/3892/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Склярук С.І.,

та представників учасників справи:

від Позивача: Плахотін Д.О. -адвокат;

від Відповідача: Чернюк В.В. адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальова Олександра Олександровича, Чугуївський р-н, смт. Малинівка на рішення Господарського суду Харківської області від 27.12.2024 у справі №922/3892/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Востокшинторг", Донецька обл., м. Краматорськ

до Фізичної особи-підприємця Ковальова Олександра Олександровича, Чугуївський р-н, смт. Малинівка

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Востокшинторг» (далі- Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Ковальова Олександра Олександровича (далі - Відповідач) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 483 274,02 грн., з яких: 167 050,00 грн. сума основного боргу за поставлений товар; 152 871,18 грн.- пеня; 42 329,85 грн.- інфляційні втрати, 121 032,99 грн. - 30% річних за користування чужими коштами.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.12.2024 з Відповідача стягнуто борг за поставлений товар у розмірі 167 050, 00грн., інфляційні втрати у розмірі 42 329, 85грн., 30% річних за користування чужими коштами у розмірі 121 032, 99грн, пеню у розмірі 114 510, 74грн., а також суму судового збору у розмірі 5 338, 94 грн, в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідач із вказаним судовим рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 27.12.2024 у справі №922/3892/24 та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір суми основного боргу за поставлений товар у розмірі до 107 050, 00 грн., а також пеню, інфляційній втрати та 30% річних за користування чужими коштами до 1000, 00грн кожної складової.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач зазначив, що Позивач приховав, а судом першої інстанції не взято до уваги, що Відповідачем у період з 07.11.2024 року по 25.12.2024 року сплачено 60 000, 00 гривень заборгованості, що значно перевищує розмір заборгованості в сумі 167 050,00грн, з яким станом на 01.11.2024 року звернувся Позивач.

Також апелянт просив зменшити розмір пені, інфляційних втрат та 30 % річних через військовий стан, скрутне фінансове та матеріальне становище Відповідача.

Додані до апеляційної скарги Відповідача додаткові докази не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки відповідно до вимог ст.269 ГПК України Відповідачем не заявлено клопотання про їх долучення до матеріалів справи з обґрунтуванням причин неможливості подання до суду першої інстанції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення, а ухвалою від 07.02.2025 року розгляд справи призначений на 17.03.2025 о 12:00.

Від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній, підтримуючи висновки місцевого господарського суду, заперечив проти задоволення вимог апелянта.

У судовому засіданні 17.03.2025р. представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, заявив клопотання про приєднання до матеріалів справи нових додаткових доказів, а саме: платіжних інструкцій №2549 від 03.01.2025р., №2565 від 03.02.2025р., №2590 від 03.03.2025р. про сплату боргу на користь Позивача у загальному розмірі 25 000. 00грн, які просив врахувати при розгляді справи.

Ухвалою судової колегії від 17.03.2025, занесеною до протоколу судового засідання, зазначене клопотання залишене судом без розгляду відповідно до вимог ст.118 ГПК України, оскільки заявником не дотриманий встановлений судовою колегією в ухвалі про відкриття провадження у справі строк на подання відповідного клопотання.

Судова колгеія зауважує, що зазначені докази виготовлені після прийняття рішення суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість судового рішення саме на момент його прийняття, отже обставини погашення Відповідачем частини спірної заборгованості в період після ухвалення рішення суду не можуть бути взяті до уваги при такому перегляді.

Представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення 12.01.2022 між сторонами Договору поставки №В01-22/28 (надалі - Договір), за умовами якого Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача, а Відповідач - прийняти у свою власність автомобільні товари в асортименті (надалі за текстом - «товар») і сплатити за нього (них) певну грошову суму в порядку, встановленому цим Договором;

- поставки Позивачем Відповідачу товару на загальну суму 221 600,00 грн. за видатковими накладними, а саме: №22 від 14.01.2022 на суму 83 600,00 грн., №59 від 24.01.2022 на суму 50 400,00 грн., №141 від 10.02.2022 на суму 7 700,00 грн., №436 від 28.09.2022 на суму 65 000,00 грн., №501 від 02.11.2022 на суму 3 900,00 грн., №503 від 02.11.2022 на суму 11 000,00 грн;

- часткової оплати Відповідачем вартості отриманого товару на загальну суму 54 550,00 грн: 21.01.2022 за платіжним дорученням №1277 на суму 30 000,00 грн, 28.01.2022 за №1286 на суму 20 000,00 грн; 29.09.2022 за №1554 на суму 4 550,00 грн;

- направлення Позивачем на адресу Відповідача 12.03.2024 вимоги про сплату грошових коштів та штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань, яка залишена Відповідачем без відповіді та задоволення.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Вищезазначений факт неналежного виконання Відповідачем умов спірного Договору щодо своєчасної оплати поставленого Позивачем товару став підставою звернення останнього до господарського суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, нарахування пені, 30% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання вищенаведеного грошового зобов`язання.

Відповідач у суді першої інстанції не скористався правом на подання відзиву на позов.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність Позивачем факту невиконання Відповідачем своїх зобов`язань зі сплати заборгованості за поставлений товар, а також відсутності об`єктивних перешкод до виконання Відповідачем свого зобов`язання.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що їх не спростовують, виходячи з наступного.

Статтею 712 ЦК передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю- продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Встановлено, що між сторонами укладено Договір поставки №25 від 08.05.2023р., умовами п.п.3.1,3.2,3.3 якого визначено, що розрахунки за кожну одержану партію товару здійснюються Відповідачем в безготівковому порядку за умовою відстрочення оплати строком 14 календарних днів шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок Позивача на підставі отриманих рахунків-фактур.

На підтвердження обставин поставки товару у заявленій кількості на суму 221 600,00 грн Позивачем до матеріалах справи надано видаткові накладні, які підписані та скріплені печатками обох сторін.

Вартість поставленого товару Відповідачем сплачено частково у розмірі 54 550,00грн, доказів погашення решти заборгованості в сумі 167 050,00 грн в матеріалах справи відсутня, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність розміру спірної заборгованості, строк зі сплати якої на момент звернення Позивача до суду настав.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що ним було сплачено в період з 07.11.2024 року по 25.12.2024 року 60 000, 00 гривень заборгованості, що значно перевищує розмір заборгованості в сумі 167 050,00грн, з яким станом на 01.11.2024 року звернувся Позивач.

На підтвердження даних обставин у якості додатків до апеляційної скарги ним долучено додаткові докази- копії платіжних інструкцій.

Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції передбачено у статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини першої якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.

Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - позивача).

При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №46/603.

Скаржник, долучаючи до апеляційної скарги копії платіжних доручень, взагалі не заявив клопотання про долучення цих нових доказів із зазначенням об`єктивних причини неможливості подання їх до суду першої інстанції.

За таких обставин, додані апелянтом під час апеляційного перегляду копії платіжних доручень, як додатковий доказ колегією суддів не приймаються та не беруться до уваги при з`ясуванні обставин справи.

Щодо доводів Відповідача з приводу приховування Позивачем означеної інформації про сплату заборгованості, то такі аргументи Відповідача відхиляються, оскільки ним не було надано доказів того, що відповідні дані були відомі або наявні в розпорядженні Позивача на момент звернення до суду або суду було відомо про наявність таких обставин станом на момент прийняття рішення.

Верховний Суд неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

За змістом ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимогами ч.1 ст.165 ГПК України встановлено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову, тоді як ч.4 цієї норми передбачено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Саме внаслідок співвіднесення змісту позовної заяви та відзиву на неї судом встановлюється предмет спору в межах конкретної справи.

Судовою колегією не встановлено обставин об`єктивної неможливості подання Відповідачем відзиву на позовну заяву, де висловлені відповідні заперечення проти позову із наданням відповідних доказів, про наявність перешкод щодо подання такого відзиву Відповідачем не заявлено.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про прострочення Відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, а тому у Позивача, крім стягнення основної заборгованості виникло право на нарахування Відповідачу інфляційних втрат, за весь час прострочення виконання зобов`язання в порядку, встановленому зокрема ст. 625 ЦК України, 30% річних за користування чужими коштами, передбаченого п.6.10. р.6 Договору та пені на підставі п. 6.9. Договору.

Будь-яких доказів у підтвердження повної оплати суми заборгованості під час розгляду справи в суді першої інстанції Відповідачем не надано.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованою належним чином та вірною є сума пені за період прострочення з 29.09.2022 по 11.03.2024 в сумі 114 510,74 грн., інфляційні втрати за період прострочення з лютого 2022 р. по вересень 2024 р. в сумі 42 329,85 грн та 30% річних за користування чужими коштами за період прострочення з 29.09.2022 по 30.10.2024 в сумі 121 032,99 грн.

Заперечень проти розміру суми заборгованості, розміру нарахованої пені та 30% річних, а також інфляційних втрат Відповідач не висловлював, ані в суд першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Щодо наявності підстав до зменшення розміру пені, відсотків річних та інфляційних витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в обґрунтування обставин до зменшення розміру пені до 1000, 00грн., Відповідач посилається на скрутне фінансове становище, місце розташування у безпосередній близькості до зони бойових дій, суттєвого зменшення обсягу надання послуг через військовий стан.

У відповідності до положень ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Так, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Аналогічний висновок міститься у п. 23 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам в розрізі можливості зменшення заявленої до стягнення пені до 1000, 00грн. колегія суддів констатує відсутність доказів та обставин, які могли свідчити про поважність причин неналежного виконання зобов`язання, винятковість обставин чи невідповідності розміру стягуваної пені, наслідкам порушення зобов`язання.

При цьому, судова колегія враховує, що Позивач також перебуває у безпосередній близькості до зони бойових дій (м. Краматорськ Донецької області) і зменшення розміру стягуваної пені також вплине на його фінансовий стан.

Таким чином, Відповідач, взявши на себе певні договірні зобов`язання, усвідомлював можливість настання негативних комерційних ризиків здійснення власної господарської діяльності, а тому на переконання суду апеляційної інстанції, нарахування Позивачем штрафних санкцій через несвоєчасну оплату Відповідачем поставленого товару є наслідком його власної комерційної діяльності.

У суді першої інстанції Відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, не наводив доводів щодо існування обставин, що можуть бути підставою до такого зменшення, отже зазначення в апеляційній скарзі щодо надмірності застосованої відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання є безпідставним та спростовується змістом узгоджених сторонами умов Договору.

Також судова колегія вважає обгрунтованими зауваження Позивача, що Відповідач тривалий час, до моменту подання позову до суду- невиконував спірне грошове зобов`язання та не реагував на звернення Позивача з цього приводу.

Отже, зважаючи на відсутність доведених та переконливих обставин неможливості або утруднення виконання Відповідачем спірного грошового зобовязання у передбачений Договром строк, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду про стягнення з Відповідача суми пені у розмірі 114 510,74 грн.

Щодо зменшення 30 % річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, то частина друга статті 625 ЦК України (яка є правовою підставою при поданні позову у цій справі) визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.6.10 Договору при простроченні оплати більше ніж на 14 днів, крім пені, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі З0% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

Отже, у даній справі 30% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання Відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.

При цьому сплата 30% річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №922/4544/16, від 26.04.2018 у справі №910/11857/17, від 16.10.2018 у справі №910/19094/17, від 06.11.2018 у справі №910/9947/15, від 29.01.2019 у справі №910/11249/17, від 19.02.2019 у справі №910/7086/17, від 10.09.2019 у справі №920/792/18.

Отже, нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №920/505/22.

Відтак, нарахування у вигляді 30 річних та інфляційних втрат не можуть бути зменшені судом, за своєю правовою природою вони не є правовою відповідальністю, встановленою статтею 611 ЦК України та статтею 217 ГК України, тому правила щодо звільнення від відповідальності, визначені статтею 617 ЦК України та статтею 218 ГК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічна позиція при вирішенні питання чи звільняють форс-мажорні обставини сторону від сплати нарахувань за ч.2 ст. 625 ЦК (річні та інфляційні) вже була висловлена Верховним Судом, зокрема, у справі №910/8741/22 в постанові від 13.09.2023.

Інших підстав до оскарження рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи означене рішення в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийняв в означеній частині рішення на основі всіх доводів, що були належним чином надані сторонами і підтверджувалися наявними в матеріалах справи доказами, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду при ухваленні оспорюваного рішення, які в силу вимог ч. 3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - судовою колегією не встановлено.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2024 року у справі №922/3892/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга

без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальова Олександра Олександровича, Чугуївський р-н, смт. Малинівка на рішення Господарського суду Харківської області від 27.12.2024 у справі №922/3892/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2024 року у справі №922/3892/24 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Фізичну особу-підприємця Ковальова Олександра Олександровича.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний тект постанови підпсано 24.03.2025.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков