ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

25 березня 2025 року Справа № 906/1098/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025

(ухвалене о 12:35 год. у м. Житомирі, повний текст складено 13.02.2025)

у справі № 906/1098/23 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Житомирської філії Акціонерного товариства "Укртелеком"

до ОСОБА_1

про стягнення 394 832 грн 97 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - Матвієнко С.М.;

від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Житомирської філії АТ "Укртелеком" звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_1 (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 394 832 грн 97 коп., з яких: 263 146 грн 82 коп. заборгованості; 25 425 грн 03 коп. 3% річних, 99 891 грн 95 коп. інфляційних, 6 369 грн 19 коп. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди нерухомого майна №27/615/20 від 08.09.2020 в частині сплати орендної плати і платежів з утримання майна.

Господарський суд Житомирської області рішенням від 06.02.2025 у справі № 906/1098/23 позов задовольнив частково. Зменшив розмір пені на 70% до 1 910 грн 75 коп. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Житомирської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" 263 146 грн 82 коп. заборгованості, 1 910 грн 75 коп. пені, 25 425 грн 03 коп. 3% річних, 99 891 грн 95 коп. інфляційних та 5 764 грн 11 коп. судового збору. Відмовив в задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення пені в розмірі 4 458 грн 42 коп. Стягнув з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України 158 грн 39 коп. судового збору.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача існує заборгованість перед позивачем за Договором оренди нерухомого майна №27/615/20 від 08.09.2020 в сумі 263 146 грн 82 коп.

Також, перевіривши розрахунок сум 3% річних та інфляційних суд вказав про обґрунтованість позову в цій частині.

Крім того, суд першої інстанції вказав про правильність обрахунку позивачем суми пені, однак користуючись правом, наданим ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про зменшення заявленої до стягнення пені на 70%.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 256, 257, 258, 261, 267, 509, 530, 610, 612, 625, 759, 762, п.19 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 173, 175, 193, 216, 217, 230 Господарського кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (вх.№775/25) звернувся ОСОБА_1 , у якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилися існування форс-мажорних обставин, а саме: карантинних обмежень, викликаних поширенням коронавірусної хвороби COVID-19; повномасштабним вторгненням російської федерації.

Вказує, що за умовами укладеного між сторонами договору, сторони повністю або частково звільняються від виконання своїх обов`язків у разі виникнення обставин непереборної сили, які неможливо передбачати або можна передбачити, але не можна уникнути.

Крім того, посилається на те, що частину орендованих приміщень відповідач повернув позивачу для подальшого передання іншим орендарям.

Таким чином вважає, що існували форс-мажорні обставини, які з урахуванням приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України, звільняють його від сплати орендних платежів.

Просить суд врахувати при ухваленні рішення за результатами розгляду справи та вирішення питання розподілу судових витрат обставину того, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи.

Позивач подав суду апеляційної інстанції відзив, у якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, яка не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом було досліджено та встановлено, що відповідач не виконував свої зобов`язання щодо своєчасного внесення орендних платежів та оплати вартості витрат на утримання нерухомого майна.

Твердження скаржника щодо обставин одностороннього розірвання договору не мають значення для вирішення цієї справи, не відносяться до предмету спору, оскільки у справі що розглядається, позовні вимоги обґрунтовані стягненням заборгованості за користування майном, що було передане в оренду.

Доводи скаржника про вибуття приміщення з його користування спростовуються матеріалами справи та протилежне встановлено судом.

Скаржником не надано суду належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по Договору, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором.

Відсутність доказів щодо повідомлення відповідачем позивача стосовно неможливості виконання своїх зобов`язань у зв`язку із введенням карантину, не звільняє його від обов`язку здійснювати орендні платежі та сплачувати вартість витрат на утримання нерухомого майна.

Вважає, що судом повно та всебічно з`ясовано обставини справи, на які покликаються сторони, детально та об`єктивно досліджено докази і надано їм належну оцінку.

Просить рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 25.03.2025 представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим. Просила відмовити в задоволені апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 залишити без змін.

В судове засідання 25.03.2025 представник відповідача не з`явився.

Ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2025 про відкриття апеляційного провадження була надіслана представнику скаржника - адвокату Примаку В.М. в електронний кабінет, який і подавав апеляційну скаргу.

Представник відповідача отримав вказану ухвалу 28.02.2025 о 19:10 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (т. 2, а. с. 156 на звороті).

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч.3 ст. 120 ГПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно із п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України передбачено, що якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

За приписами ч. 1 ст. 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Як убачається із довідки про доставку електронного листа, ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2025 вважається врученою 03.03.2025.

Таким чином, відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про розгляд справи.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати в частині розподілу судових витрат, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 08.09.2020 між Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (орендодавець) та фізичною особою Васильчуком Сергієм Володимировичем (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна №27/615/20 (далі - Договір; т. 1, а. с. 9-12) за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Новоград-Волинський на 1-4 поверсі 4-поверхового будинку №12 по вул. Шевченка, загальною площею 956,2 кв. м., для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до п.3.1 Договору передача орендованого майна в користування здійснюється за актом приймання-передачі. У разі, якщо договором передбачено обов`язок орендаря щодо внесення грошової застави, орендодавець здійснює передачу орендованого майна лише після внесення орендарем орендодавцю усієї суми грошової застави.

Згідно з п.4.1 Договору за користування орендованим майном орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю орендну плату, що складається з: плати за користування нерухомим майном, визначеної за орендною ставкою у розмірі 48 грн 28 коп. за 1 кв. м. (без урахування ПДВ та коефіцієнта загальних площ), що з урахуванням ПДВ та коефіцієнта загальних площ становить 55 400 грн за 956,2 кв. м. за місяць; плати за надання орендодавцем послуг з утримання орендованого майна, порядок розрахунку і розмір якої зазначено у Додатку №2 до договору. При визначенні такої плати підлягає застосуванню коефіцієнт використання загальних площ (якщо такий визначений договором).

Деталізація послуг з утримання орендованого майна наведена у додатку №2 до договору (п.4.3 Договору).

За умовами п.4.5 Договору відшкодування орендарем вартості використаної електроенергії здійснюється згідно з показниками окремо встановленого лічильника у відповідності до встановлених у законодавчому порядку державних тарифів (якщо окремий лічильник не встановлено, то згідно до суми середнього електроспоживання, що визначається орендодавцем). Таке відшкодування не здійснюється у разі, якщо орендарем за попереднім узгодженням з орендодавцем укладено окремий договір з постачальником електроенергії.

Згідно з п.4.6 Договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Зважаючи на дату передачі орендованого майна у користування та дату повернення його з користування відповідно, перший та/або останній розрахункові періоди можуть бути меншими за календарний місяць. У такому випадку орендна плата нараховується пропорційно кількості календарних днів у відповідному розрахунковому періоді.

Відповідно до п.4.7 Договору щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим орендодавець надає орендарю рахунок-акт, яким підтверджується обсяг та вартість послуг оренди та послуг з утримання орендованого майна за розрахунковий місяць.

За умовами п.4.7.1 та 4.7.2 Договору орендна плата (за виключенням плати за надання послуг з утримання орендованого майна) сплачується не пізніше 20 числа розрахункового (поточного) місяця. Плата за надання послуг з утримання орендованого майна сплачується до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

В п.4.8 Договору сторони встановили, що орендна плата сплачується на підставі рахунку-акту, що надається/надсилається/передається орендодавцем орендарю, в тому числі надсилається орендодавцем за допомогою електронного сервісу обміну документами. У разі не отримання орендарем рахунку-акту від орендодавця орендар зобов`язаний здійснити оплату орендної плати не пізніше 20 числа місяця, у якому має бути здійснена така оплата. При цьому розмір плати за надання послуг з утримання орендованого майна визначається у розмірі, що дорівнює попередній оплаті за надання таких послуг (з подальшим корегуванням переплати/недоплати орендодавцем).

За змістом абз.2 п.4.10 Договору після закінчення строку дії договору сума застави за рішенням орендодавця може бути зарахована в рахунок оплати платежів, належних з орендаря на дату повернення орендованого майна з користування (як правило, на оплату послуг з утримання орендованого майна).

Починаючи з 2021 року кожного 13 вересня кожного року дії договору, орендна плата (за виключенням плати за послуги з утримання орендованого майна), автоматично індексується (збільшується) на 10% від орендної плати, що діяла за попередній рік оренди. При цьому, сторони погодилися, що така зміна орендної плати відбуватиметься без укладення будь-яких змін та доповнень до цього договору (п.4.11 Договору).

Згідно з п.5.3.11 Договору орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені цим договором.

Відповідно до п.7.2 Договору в разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, орендар на вимогу орендодавця сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за весь час прострочення.

Сторони звільняються від часткового або повного виконання своїх обов`язків у разі виникнення обставин непереборної сили, які неможливо передбачити або можна передбачити, але не можна уникнути (війна, стихійне лихо), та при настанні обставин юридичного форс-мажору (рішення органів державної влади). Ці обставини мають об`єктивний та абсолютний характер. Дія обставин форс-мажору повинна бути підтверджена Торгово-промисловою палатою України, за винятком випадків, коли ці обставини загальновідомі, або відповідно до цього прийнято нормативно-правові акти органів державної влади в межах їх компетенції. Сторона, для якої стало неможливим виконання обов`язків за цим договором через дію обставин форс-мажору, повинна протягом трьох днів повідомити іншу сторону про початок, а потім про закінчення дії цих обставин (п.10.1 Договору).

Відповідно до п. 12.1 Договору останній набирає чинності після його підписання сторонами та діє протягом 2 років і 11 місяців включно й до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Згідно з підписаним сторонами актом приймання-передачі майна відповідно від 19.09.2020 орендоване за договором оренди нерухомого майна №27/615/20 від 08.09.2020 майно передано відповідачу (т. 1, а. с. 13).

План-схема орендованого майна, зведений розрахунок експлуатаційних витрат та комунальних платежів для приміщення, що орендується, викладені у Додатках №1, 2 до зазначеного договору (т. 1, а. с. 14-16).

За користування орендованим нерухомим майном, а також за послуги з утримання майна, у період з вересня 2020 року по липень 2022 року позивачем виставлялися відповідачу відповідні рахунки-акти на загальну суму 1 390 804 грн 56 коп. (т. 1, а. с. 48-78).

З розрахунку заборгованості та штрафних санкцій та банківських виписок вбачається, що відповідач лише частково оплатив оренду комерційної нерухомості та послуги з утримання майна на суму 1 127 657 грн 74 коп., у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість за оренду нерухомого майна та послуги з утримання майна на загальну суму 263 146 грн 82 коп. (т. 1, а. с. 79-102; т. 2, а. с. 36).

Відповідач власного контррозрахунку суми заборгованості за Договором не надав.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом.

Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення суми пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Апеляційний господарський суд зауважує, що п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Апеляційний господарський суд зауважує, що ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметом спору у цій справі є вимоги позивача про стягнення заборгованості за користування орендованим майном та плати за послуги утримання орендованого майна, а також вимоги про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Суд відмічає, що позов у цій справі пред`явлений до відповідача, як фізичної особи. Також, Договір укладався із відповідачем, як фізичною особою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №916/1261/18 зазначила про те, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Сторонами спору не заперечується, що Васильчук С.В. 28.07.2020 був зареєстрований як суб`єкт господарювання. Статус фізичної особи-підприємця припинився 11.01.2021. Вказане підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1, а. с. 35-36).

Відтак, заявлений розмір заборгованості охоплюється періодом реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця.

Водночас ключовим у вирішенні цієї справи є встановлення характеру правовідносин між сторонами, чи були вони господарськими та в якому статусі в спірних правовідносинах виступає Васильчук С.В.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

У ч. ч. 1, 2 статті 50 ЦК України передбачене право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із ч.1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною дев`ятою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц; від 24.04.2018 у справі №303/5186/15-ц; від 15.05.2019 у справі №904/10132/17; від 21.09.2019 у справі №922/4239/16; від 03.07.2019 у справі №916/1261/18; від 09.10.2019 у справі №209/1721/14-ц та інших.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як ФОП.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 13.03.2018 у справі №306/2004/15-ц, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17, від 02.10.2019 у справі №263/2359/19, від 25.02.2020 у справі №916/385/19 та інших.

З`ясовуючи питання щодо характеру правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, суд зважає на те, що відповідач не заперечував проти ведення ним господарської діяльності в орендованих приміщеннях, а у відзиві на позов та заявах про зменшення пені, вказував про те, що введення воєнного стану впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків та обмежує безперешкодне провадження господарської діяльності, а з початку повномасштабної війни, з метою забезпечення життя та здоров`я працівників та можливих суборендарів, оренда ним не здійснювалась та подальша господарська діяльність не проводилась.

Тобто Договір оренди укладався відповідачем з метою провадження господарської діяльності в орендованих приміщеннях, а відтак між сторонами існували правовідносини, які притаманні господарській діяльності, господарським правовідносинам.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що за таких обставин спір у цій справі за характером правовідносин підлягає вирішенню в господарських судах.

В той же час, ні під час розгляду справи судом першої інстанцій, ні на стадії апеляційного провадження, учасники справи не заперечували про підвідомчість цієї справи.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Апеляційний господарський суд вказує, що матеріалами справи підтверджено загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем за Договором в сумі 263 146 грн 82 коп.

Покликання скаржника на те, що частина орендованих ним приміщень була повернута позивачу відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки: по-перше сторони не вносили зміни в Договір щодо орендованого майна; по-друге в матеріалах господарської справи відсутні докази повернення частини орендованих приміщень (наприклад акт приймання-передачі).

Доводи скаржника, що причиною неможливості використання орендованого майна , стало поширення коронавірусної хвороби COVID-19, апеляційний господарський суд зазначає, що 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому численних змін, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

В той же час, Договір між сторонами був укладений у вересні 2020 року, тобто вже після запровадження карантину та відповідних карантинних обмежень (майже через півроку), тому доводи скаржника, що вказане є форс-мажорною обставиною відхиляється судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів позивача, що підставою несплати стала збройна агресія російської федерації проти України та посилання на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, суд вказує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

З аналізу наведеної норми слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Торгово-промислова палата України, листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 зазначено, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 зазначено, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

У постанові від 28.08.2023 у справі № 910/6234/22 Верховний Суд визнав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що факт настання форс-мажору підтверджений листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1.

З огляду на викладене, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. не підтверджує тієї обставини, що саме внаслідок військової агресії російської федерації проти України, в зв`язку із чим було введено воєнний стан, відповідач не мав можливості виконати свої зобов`язання за Договором.

Також щодо тверджень скаржника про наявність підстав для звільнення його від сплати орендної плати, з посиланням на ч. 6 ст. 762 ЦК України, яка передбачає, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, колегія суддів апеляційної зазначає, що відповідачем не доведено обставин не можливості використання орендованого ним майна будь-якими належними та допустимими доказами.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що укладаючи договір оренди сторони спору погодили усі його істотні умови, в тому числі, розмір орендної плати, строк виконання, підстави його припинення та розірвання, а також відповідальність за неналежне виконання своїх зобов`язань.

Поруч з вказаним, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за умовами п. 10.1 Договору саме по собі виникнення обставин форс-мажору, автоматично не звільняє сторін від відповідальності за невиконання умов Договору, оскільки позивач та відповідач в такому пункті Договору узгодили, що сторона, для якої стало неможливим виконання обов`язків за цим договором через дію обставин форс-мажору, повинна протягом трьох днів повідомити іншу сторону про початок, а потім про закінчення дії цих обставин.

Між тим, матеріали справи не містять жодних листів відповідача адресованих позивачу на виконання п. 10.1. Договору.

Тому, судом критично оцінюються твердження скаржника про неможливість виконання зобов`язання перед позивачем, у зв`язку із карантинними заходами, а також повномасштабним вторгненням російської федерації.

Підсумовуючи усе викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 263 146 грн 82 коп. заборгованості.

Щодо позовних вимог про стягнення 25 425 грн 03 коп. 3% річних, 99 891 грн 95 коп. інфляційних, 6 369 грн 19 коп. пені, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із до п.7.2 Договору в разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, орендар на вимогу орендодавця сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за весь час прострочення.

Апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок позивача, дійшов висновку, що нараховані 25 425 грн 03 коп. 3% річних, 99 891 грн 95 коп. інфляційних, 6 369 грн 19 коп. пені є арифметично правильні, підставні та підлягають до стягнення з відповідача.

В той же час, вище вказано, що суд першої інстанції, користуючись правом наданим ст.551 ЦК України та ст.233 Господарського кодексу України, зменшив розмір заявленої до стягнення пені на 70%.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не містять незгоди відповідача із рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 в частині зменшення пені.

Тому враховуючи приписи ч. 1 ст. 269 ГПК України щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції, відсутність доводів скаржника щодо зменшення судом першої інстанції пені на 70%, то суд апеляційної інстанції не переглядає рішення в цій частині.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Оскарженим рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 922 грн 50 коп. (5 764 грн 11 коп. на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Житомирської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" та 158 грн 39 коп. в дохід Державного бюджету України).

В той же час, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач подав до суду копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 виданого 09.12.2024 де вказано, що він є інвалідом ІІ групи інвалідності (т. 2, а. с. 106).

Враховуючи викладене, рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" компенсація судового збору у цивільних, адміністративних та господарських справах у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам сторони, здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2023 у справі №924/568/22, від 12.10.2023 у справі № 924/163/23.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє відображення під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору, в решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі:

- 5 764 грн 11 коп. на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Житомирської філії Акціонерного товариства "Укртелеком";

- 158 грн 39 коп. в дохід Державного бюджету України.

В решті рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі №906/1098/23 залишити без змін.

3. Справу №906/1098/23 надіслати Господарському суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" березня 2025 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.