ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2025 р. Справа№ 911/1636/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Мальченко А.О.

Скрипки І.М.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Василюк В.М. самопредст.;

від відповідача: Бондарчук Ю.В. самопредст.; Школьна К.В. самопредст.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Обухівської міської ради Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 07.10.2024 (повний текст складено 13.01.2025)

у справі №911/1636/24 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Обухівської міської ради Київської області,

до Приватного акціонерного товариства "Обухівське"

про скасування державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку,

УСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Обухівська міська рада Київської області (далі - позивач, Міськрада) звернулась у Господарський суд Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Обухівське" (далі - відповідач, Товариство), та, з врахуванням уточненої позовної заяви, просило суд:

- припинити Товариству право постійного користування земельною ділянкою, посвідчене Державним актом на право постійного користування земле, серія та номер ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996 на загальну площу 1687,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

- скасувати державну реєстрацію іншого речового права на земельну ділянку площею 85,7134 га, кадастровий номер :06:003:0034, а саме - номер запису про інше речове право 50607014 від 09.06.2023.

Позовні вимоги мотивовані тим, що правопопереднику позивача за вказаним Державним актом ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996 надано у постійне користування земельну ділянку площею 1687,9 га; Міськрада з 01.01.2019 є розпорядником земель, розташованих за межами населених пунктів, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та встановила ставку земельного податку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки; Товариство за період з 01.01.2019 по 01.01.2024 мало сплатити 6988513,66 грн земельного податку, однак сплатило його частково і станом на дату звернення до суду за відповідачем рахується борг на суму 6 481 039,19 грн, що є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою на підставі п. "д" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України та скасування державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку; при цьому, проведена відповідачем державна реєстрація іншого речового права лише на частину земельної ділянки площею 85,7134 га замість загальної площі 1687,9га є намаганням відповідача уникнути сплати земельного податку у повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що Міськрада не підтвердила наявності у неї права комунальної власності щодо переданої відповідачу у постійне користування земельної ділянки загальною площею 1687,9 га; рішеннями Міськради ставка земельного податку для земель товарного сільськогосподарського виробництва встановлювалась у розмірі 0,5%, а не у розмірі 3%, як вказано у позові; у Міськради відсутні повноваження щодо перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, в тому числі земельного податку; згідно довідки ГУ ДПВС у Київській області Товариство не має податкового боргу, тому відсутні підстави для припинення права користування земельною ділянкою та для скасування державної реєстрації іншого речового права; позивач вважає себе власником земель, переданих відповідачу у користування, однак не вчинив дій щодо реєстрації права комунальної власності на них.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Обухівська міська рада Київської області подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки станом на дату звернення позивача до суду за відповідачем рахувався борг зі сплати земельного податку за спірну земельну ділянку площею 1687,9 га на суму 650 250,83 грн; з 18.12.2020 Міськрада є розпорядником земель, розташованих за межами населених пунктів Обухівської міської територіальної громади; відповідно до листа ГУ ДПС у Київській області від 01.11.2024 Товариство у 2021-2024 роках подавало декларації зі сплати земельного податку, в яких вказувало наступні площі земельних ділянок - 229,656 га (2021), 229,656 га (2022), 1210,83 га (2023), 1210,83 га (2024), однак згідно трьох державних актів (два від 13.02.1996 та оспорюваний від 19.02.1996) загальна площа переданих відповідачу у постійне користування земельних ділянок становить 5179,5 га, отже подані ним декларації не відповідають державним актам; подання відповідачем неправдивих даних до податкових органів є фактично намаганням відповідача уникнути сплати земельного податку у повному обсязі; систематична несплата відповідачем земельного податку порушує права та інтереси позивача і є підставою припинення права користування земельною ділянкою; до відання Міськради належить здійснення контролю за дотриманням зобов`язань щодо платежів до місцевого бюджету, у зв`язку із чим фінансовим управлінням виконкому Міськради було здійснено контроль за дотримання Товариством виконання зобов`язань щодо платежів до місцевого бюджету у частині сплати земельного податку, в ході якого було виявлено його систематичну несплату.

Разом з апеляційною скаргою від позивача надійшло клопотання про долучення доказів: державних актів на право постійного користування землею ІІ-КВ №003262 від 13.02.1996, ІІ-КВ №003263 від 13.02.1996 та листа ГУ ДПС у Київській області від 01.11.2024.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що Міськрадою не доведено наявності повноважень бути розпорядником спірною земельною ділянкою, оскільки не здійснено жодної дії для державної реєстрації комунальної власності на неї; фактом наявності узгодженого податкового боргу у відповідача є не надумані розрахунки позивача, а відповідні відомості податкових органів, які відсутні в матеріалах справи; орган місцевого самоврядування не уповноважений проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування земельного податку, у тому числі щодо земельного податку, відтак розрахунки позивача не відповідають дійсності і є припущенням позивача, які не підтверджені жодним доказом; згідно довідки податкового органу у Товариства відсутній податковий борг, у тому числі щодо земельного податку, навпаки, наявна переплата єдиного внеску платника єдиного податку, тому не існує підстав для припинення права користування земельною ділянкою і скасування державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку; предметом позову не є перевірка податкових декларацій відповідача, у справі відсутні відповідні податкові декларації і їх дослідження судом не відбувалося, а подібне дослідження виходить за межі юрисдикційних повноважень господарського суду; щодо клопотання про долучення доказів посилається на розсуд суду.

У поясненнях від 03.03.2025 позивач навів свої заперечення щодо доводів відповідача, викладених у апеляційній скарзі.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, також підтримав клопотання про долучення доказів.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, також заперечили проти долучення нових доказів.

Частиною 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач у клопотанні, поданому разом із апеляційною скаргою, просить долучити до справи: державні акти на право постійного користування землею ІІ-КВ №003262 від 13.02.1996, ІІ-КВ №003263 від 13.02.1996 та лист ГУ ДПС у Київській області від 01.11.2024, посилаючись на те, що необхідність долучення вказаних актів виникла після ознайомлення із рішенням, а лист він отримав лише 01.11.2025.

Згідно частини 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Вказані докази не приймають судом апеляційної інстанції, оскільки на вказані державні акти позивач посилався у поясненнях під час розгляду справи, отже мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив і доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав, а поданий позивачем лист ГУ ДПС у Київській області від 01.11.2025 складений після прийняття оскаржуваного рішення (07.10.2025), проте така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Обухівської міської ради народних депутатів Обухівського району Київської області "Про затвердження науково-технічної документації по виготовленню Державного акту на право постійного користування землею радгоспу-комбінату "Обухівський" Обухівського району Київської області" від 14.12.1995 розглянуто розроблену Київським відділенням інституту землеустрою науково-технічну документацію по виготовленню Державного акту на право постійного користування землею радгоспу-комбінату "Обухівський", відповідно до постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 Обухівською міською радою народних депутатів затверджено науково-технічну документацію по виготовленню Державного акту на право постійного користування землею та надано в постійне користування радгоспу-комбінату "Обухівський" земельні ділянки загальною площею 1 687,9 га.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996, виданого Обухівською міською радою Обухівського району Київської області та зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право постійного користування землею №36 радгоспу-комбінату "Обухівський" передано в постійне користування 1 687,9 га землі в межах згідно з планом користування для сільськогосподарського виробництва.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 викладено висновок про те, що підставою набуття земельної ділянки у власність (користування) із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності (користування) на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.

Отже, зазначене рішення Обухівської міської ради від 14.12.1995 належно підтверджує право користування спірною земельною ділянкою радгоспом-комбінатом "Обухівський", а вказаний Державний акт від 19.02.1996 посвідчує таке право.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна номер 342458857 від 11.08.2023 зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 85,7134 га кадастровий номер :06:003:0034 за ПрАТ "Обухівське", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231, номер запису про інше речове право 50606982 від 09.06.2023, підстава Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264 від 19.02.1996.

Відповідно до статуту ПрАТ "Обухівське" визначено, що Приватне акціонерне товариство "Обухівське" засноване рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 05.05.2006 № 14-25/7/1 шляхом перетворення державного підприємства радгоспу-комбінату "Обухівський" у Відкрите акціонерне товариство "Обухівське" відповідно до Законів України "Про приватизацію державного майна" та "Про господарські товариства".

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 15.11.2021 у справі №906/620/19, міститься висновок про те, що відповідно положення п. "в" ч.1 ст.141 Земельного кодексу України (щодо припинення права користування земельною ділянкою у разі припинення діяльності підприємства) потрібно застосовувати таким чином, що коли відбувається припинення особи без правонаступництва, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають.

Отже, Приватне акціонерне товариство "Обухівське" є правонаступником всіх прав та обов`язків радгоспу-комбінату "Обухівський", у тому числі щодо постійного користування земельною ділянкою за Державним актом серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996.

Звертаючись до суду із даним позовом про припинення Товариству права постійного користування земельною ділянкою, посвідчене Державним актом на право постійного користування серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996 на загальну площу 1687,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та скасування скасувати державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку площею 85,7134 га, кадастровий номер :06:003:0034, а саме - номер запису про інше речове право 50607014 від 09.06.2023, Міськрада посилалась на те, що Товариство за період з 01.01.2019 по 01.01.2024 мало сплатити 6988513,66 грн земельного податку, однак сплатило його частково і станом на дату звернення до суду за відповідачем рахується борг на суму 6481039,19 грн, що є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою на підставі п. "д" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України та скасування державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем до позовної заяви надано відповідні рішення щодо встановлення ставок земельного податку на території Обухівської міської територіальної громади та лист Фінансового управління виконавчого комітету Обухівської міської ради від 04.06.2024 №58, адресований начальнику юридичного відділу С.Підлісному, щодо інформації про надходження платежів на рахунок земельного податку до бюджету міської територіальної громади від Товариства за період з 2021 року по 01.06.2024. Також у позовній заяві позивачем наведений розрахунок земельного податку який, за його доводами, мав бути сплачений Товариством у вказаний період.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що за відсутності в матеріалах справи відомостей про реєстрацію права комунальної власності на земельні ділянки, загальною площею 1 687,90 грн, що знаходяться в межах державного акту на право постійного користування Товариства, позивач не набув повноважень розпоряджатися всіма земельними ділянками в межах державного акту, а отже і вимога щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою виходить за межі процесуальних прав позивача; відповідач твердить, що хибним є нарахування позивачем ставок земельного податку в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки, що суперечить рішенням Обухівської міської ради від 26.06.2018, 27.06.2019, 25.06.2020, 24.06.2021, 27.06.2022, в яких ставку земельного податку земель з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва встановлена відповідно до додатку 2 та визначена на рівні 0,5 %; відповідач зазначив про відсутність у позивача повноважень на проведення перевірок своєчасності та повноти нарахування сплати податків, що стосується і земельного податку, отже і надані до позовної заяви розрахунки заборгованості по сплаті земельного податку є лише припущеннями позивача, не підтвердженими податковими органами; в цей же час відповідач звертає увагу про відсутність у нього заборгованості з платежів, контроль за якими ведуть органи ГУ ДПС у Київській області, що підтверджується відповідними доказами.

На підтвердження відсутності заборгованості відповідач додав до відзиву Довідку про відсутність заборгованості з платежів, контроль а справлення яких покладено на контролюючі органи, від 15.07.2024 №5008АП/10-36-13-09-20-Е, видану ГУ ДПС у Київській області.

Позивач у відповіді на відзив підтримав позовні вимоги та зазначив про те, що з 01.01.2019 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питань колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в України" до Обухівської міської ради Київської області перейшло право розпорядження землями розташованими за межами населеного пункту з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а з 27.05.2021 всіх земель, розташованих в межах Обухівської територіальної громади Київської області, крім земель державної власності, що визначені у п.п. а, б, в, г, д, е п. 26 розділу Х Земельного кодексу України; позивач також зазначив про те, що на підставі ст. 10 Податкового кодексу України місцеві ради наділені повноваженнями щодо встановлення, в тому числі, але не виключно, єдиного податку та податку на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі), а ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за дотриманням зобов`язань щодо платежів до місцевого бюджету.

Відповідачем також були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначив про те, що твердження позивача про наявність у відповідача не сплаченого податкового зобов`язання не підтверджені доказами у справі, оскільки фактом наявності податкового боргу є відповідні відомості з податкових органів. Відповідач зауважив, що припинення права постійного користування землею на підставі п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України передує системна несплата земельного податку, в той час як з довідки ГУ ДПС у Київській області від 15.07.2024 №5008АП/10-36-13-09-20-Е за відповідачем не значиться податкового боргу.

За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку із недоведеністю систематичної несплати відповідачем земельного податку.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вирішуючи господарський спір, суд повинен дотримуватися певного алгоритму дій, а саме, з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

Отже, звертаючись з позовом, позивач повинен довести наявність у нього порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також довести, що ці права порушені саме відповідачем.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

У частині 1 ст.92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Підпунктом "в" ч.1 ст. 96 ЗК України встановлено, що землекористувачі зобов`язані, в тому числі своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою є безстроковим, а в період такого користування землекористувачі зобов`язані сплачувати земельний податок за її користування.

За змістом ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок комунальної власності із постійного користування відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Обухівської міської ради від 14.12.1995 належно підтверджує право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1687,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва радгоспом-комбінатом "Обухівський", а Державний акт серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996 посвідчує таке право, а ПрАТ є правонаступником всіх прав та обов`язків радгоспу-комбінату "Обухівський", у тому числі щодо постійного користування земельною ділянкою за вказаним Державним актом.

Відповідно до п. 287.1 та п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України (далі - ПК України) власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. Податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, Товариство зобов`язане сплачувати земельний податок за постійне користування земельною ділянкою.

Згідно п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Базою оподаткування землі в Україні є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого Податковим кодексом України, та площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (пп.пп. 271.1.1, 271.1.2 п. 271.1 ст. 271 ПК України).

Підпунктом 14.1.125 п. 14.1 ст. 14 ПК України унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст. 143 Конституції України, ст.ст. 12, 284 ПК України, ч. 1 ст. 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міська рада наділена повноваженнями самостійно встановлювати місцеві податки та збори у порядку, визначеному Податковим кодексом України, чим забезпечується реалізація принципу правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності місцевого самоврядування, під яким розуміється право територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

До місцевих податків, зокрема, належить податок на майно, до складу якого входить плата за землю - обов`язковий платіж, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (ст.. 10, п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Звертаючись до суду, позивач зазначає про наявність за відповідачем заборгованості із земельного податку в сумі 6 481 039,19 грн, яка виникла за період з 01.01.2019 по 12.07.2024 (на дату звернення до суду). При розрахунку розміру земельного податку позивач використовував 3% ставку земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання.

У той же час, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідно до п. 3 рішення Обухівської міської ради Київської області "Про встановлення ставок земельного податку на території Обухівської міської ради на 2019 рік" № 828-36-VII від 26.06.2018 встановлено ставку земельного податку на території Обухівської міської ради для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у яких земельні ділянки перебувають у постійному користуванні згідно з додатком до рішення. Відповідно до додатку ставка земельного податку на 2019 рік для земель з цільовим призначенням - для введення товарного сільськогосподарського виробництва за кодом 01.01 для юридичних осіб становить 0,5 %.

Відповідно до п. 4 рішення Обухівської міської ради Київської області "Про встановлення ставок земельного податку на території Обухівської міської ради на 2020 рік" №1176-50-VII від 27.06.2019 встановлено ставку земельного податку на території Обухівської міської ради для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у яких земельні ділянки перебувають у постійному користуванні, згідно з додатком 2 до рішення. Відповідно до додатку 2 ставка земельного податку на 2020 рік для земель з цільовим призначенням - для введення товарного сільськогосподарського виробництва за кодом 01.01 для юридичних осіб становить 0,5 %.

Відповідно до п. 4 рішення Обухівської міської ради Київської області "Про встановлення ставок земельного податку на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади Київської області" №1512-65-VII від 25.06.2020 встановлено ставку земельного податку на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади Київської області для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у яких земельні ділянки перебувають у постійному користуванні, згідно з додатком 2 до рішення. Відповідно до додатку 2 ставка земельного податку на 2021 рік для земель з цільовим призначенням - для введення товарного сільськогосподарського виробництва за кодом 01.01 для юридичних осіб становить 0,5 %.

Відповідно до п. 4 рішення Обухівської міської ради Київської області № 317-11-VII від 24.06.2021 "Про встановлення ставок земельного податку на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади Київської області" встановлено ставку земельного податку на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади Київської області для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у яких земельні ділянки перебувають у постійному користуванні, згідно з додатком 2 до рішення. Відповідно до додатку 2 ставка земельного податку на 2022 рік для земель з цільовим призначенням - для введення товарного сільськогосподарського виробництва за кодом 01.01 для юридичних осіб становить 0,5 %.

Відповідно до п. 4 рішення Обухівської міської ради Київської області "Про встановлення ставок земельного податку на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади Київської області" №578-27-VII від 27.06.2022 встановлено ставку земельного податку на території Обухівської міської об`єднаної територіального громади Київської області для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у яких земельні ділянки перебувають у постійному користуванні, згідно з додатком 2 до рішення. Відповідно до додатку ставка земельного податку на 2023 рік для земель з цільовим призначенням - для введення товарного сільськогосподарського виробництва за кодом 01.01 для юридичних осіб становить 0,5 %.

Згідно п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується в тому числі й на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідач у відзиві на позов зазначив про хибні твердження позивача щодо наявності за відповідачем заборгованості в сумі 6 771 674,91 грн по земельному податку за земельну ділянку, яка знаходиться у постійному користуванні відповідача, яка розрахована із застосуванням ставки земельного податку у розмірі 3 %, а не 0,5 %, як передбачено зазначеними вище рішеннями відповідача.

У відповіді на відзив позивач здійснив перерахунок заборгованості відповідача по земельному податку з врахуванням ставки земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання, у розмірі 0,5 % та стверджує про наявність за відповідачем заборгованості по земельному податку в сумі 657 250,83 грн.

Як визначено у п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України, на який посилається позивач, як на правову підставу позовних вимог, підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Так, звертаючись до суду, позивач зазначив про наявність за відповідачем заборгованості із земельного податку в сумі 6 481 039,19 грн, яка виникла за період з 01.01.2019 по 12.07.2024 (дата подання позову), в подальшому у відповіді на відзив на позовну заяву позивачем зазначено про заборгованість в розмірі 657 250,83 грн за цей же вказаний період, що за твердженням позивача, має систематичний характер та є підставою для припинення права постійного користування відповідача на земельну ділянку загальною площею 1 687,9 га на підставі п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та скасування державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку.

Водночас, нормами ст. 143 ЗК України визначено, що примусове припинення права на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель; в) конфіскації земельної ділянки; г)примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; ґ-1) примусового звернення стягнень на право емфітевзису, суперфіцію за зобов`язаннями особи, яка використовує земельну ділянку на такому праві.

У п.п. 14.1.136, 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що орендна плата - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди, плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як визначено ст. 269 ПК України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування.

Таким чином, відповідач є платником земельного податку в розумінні наведеної норми ст. 269 ПК України.

Безпосередньо порядок, розмір та періодичність сплати земельного податку визначені положеннями Податкового кодексу України.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік (п. 285.1 ст. 285 ПК України).

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (п. 285.2 ст. 285 ПК України).

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому ст. 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями; подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій (п. 286.2 ст. 286 ПК України).

Платник плати за землю має право подавати щомісяця звітну податкову декларацію, що звільняє його від обов`язку подання податкової декларації не пізніше 20 лютого поточного року, протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним (п. 286.3 ст. 286 ПК України).

Податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п. 287.3 ст. 287 ПК України).

Наведені норми свідчать, що адміністрування (облік та контроль) сплати за користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності здійснюють податкові органи. Відповідно, належним доказом про наявність заборгованості з орендної плати (за оренду землі державної та комунальної власності) мають бути відомості відповідної державної податкової інспекції про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом, обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано до матеріалів справи належних та достовірних доказів, які би підтверджували систематичну несплату відповідачем земельного податку (зокрема, податкових повідомлень-рішень, результатів перевірки контролюючими органами тощо, якими був би зафіксований факт несплати відповідачем земельного податку).

Позивач надав до матеріалів справи лише лист Фінансового управління виконавчого комітету Обухівської міської ради від 04.06.2024 №58, адресований начальнику юридичного відділу С.Підлісному, щодо інформації про надходження платежів на рахунок земельного податку до бюджету міської територіальної громади від Товариства за період з 2021 року по 01.06.2024, згідно якого за 2021 рік Товариством сплачено 98473,16 грн земельного податку, протягом 2022 та 2023 років платежі не надходили, за 2024 рік станом на 01.06.2024 до бюджету сплачено 290 635,72 грн земельного податку. При цьому, розмір заборгованості, розрахований позивачем, у позовній заяві та у відповіді на відзив є різним (6 481 039,19 грн у позові та 657 250,83 грн у відповіді на відзив).

У свою чергу, відповідачем до матеріалів справи додана довідка про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючи органи від 15.07.2024 №5008АП/10-36-13-09-20-Е, в якій Головним управлінням ДПС у Київській області зазначено про те, що станом на 15.05.2024 у Приватного акціонерного товариства "Обухівське" немає податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів (у тому числі розстроченої, відстроченої, реструктуризованої), контроль за справлянням яких покладено на контролюючи органи.

Відповідно до Витягу з інформаційно-комунікаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та сплати єдиного внеску за період з 01.01.2019 по 01.01.2020, розмір надмірно сплачених сум податків у відповідача складає 506 237,88 грн. Згідно Витягу з інформаційно-комунікаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом на сплати єдиного внеску за період з 01.01.2024 по 01.08.2024 надмірно сплачених сум податків у відповідача становить 988 464,74 грн.

Припинення права користування земельною ділянкою є самостійною мірою юридичної відповідальності за порушення земельного законодавства.

Статтею 141 ЗК України визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених ст. 120-1 цього кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених ст. 120-1 цього Кодексу.

Таким чином, пунктом "д" ч. 1 ст.141 ЗК України передбачено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, зазначена позивачем підстава для припинення відповідачу права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку не підтверджена належними та достовірними доказами, тому суд першої інстанції прийшов до юридичного правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 16987,9 га, посвідчене Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Оскільки підстави припинення відповідачу права постійного користування земельною ділянкою, наведені позивачем, не знайшли свого підтвердження, також відсутні підстави для скасування державної реєстрації іншого речового права на земельну ділянку площею 85,7134 га, кадастровий номер :06:003:0034, номер запису про інше речове право 50607014 від 09.06.2023.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, апеляційний господарський суд вважає юридично правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Київської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Обухівської міської ради Київської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 07 жовтня 2025 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 28.03.2025.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.О. Мальченко

І.М. Скрипка