21 березня 2025 року
суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Бенедисюка І.М., Дроботової Т.Б., Малашенкової Т.М., Чумака Ю.Я.
на ухвалу об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2025
у справі
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» (далі - ТОВ «ФК «Ю-Бейс», позивач, скаржник)
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024
за позовом ТОВ «ФК «Ю-Бейс»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дагмар-Інвест» (далі - ТОВ «Дагмар-Інвест», відповідач)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
1) Національного банку України (далі - НБУ),
2) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фросбі-М» (далі - ТОВ «Фросбі-М»)
про звернення стягнення на предмет іпотеки.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Приватне акціонерне товариство «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк»), як встановлено в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2024, правонаступником якого є ТОВ «ФК «Ю-Бейс», звернулося до суду з позовом до ТОВ «Дагмар-Інвест» про погашення заборгованості ТОВ «Фросбі-М» за кредитним договором у розмірі 2 426 876,34 доларів США в рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою та має загальну площу, вказану у позовній заяві.
1.2. ПАТ «Златобанк» 20.05.2015 подало до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої заборгованість ТОВ «Фросбі-М» за кредитним договором станом на 17.04.2015 становить 2 376 007,62 доларів США за основним боргом і процентами та 50 868,72 грн пені. Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою та має загальну площу, вказану у позовній заяві, і належить на праві власності ТОВ «Дагмар-Інвест».
1.3. Звертаючись з позовною заявою до суду позивач зазначив, що позичальник порушив зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором, а тому у позивача виникло право звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 30.01.2024 у задоволенні позову відмовив.
2.1.1. Суд першої інстанції виходив з такого:
- позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів наявності заборгованості за кредитним договором, тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 28.10.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 залишив без змін.
2.2.1. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована, зокрема, таким:
1) дійсності та правомірності односторонніх правочинів ТОВ «Фросбі-М» щодо зарахування зустрічних однорідних вимог за Кредитним договором на загальну суму 2 136 850,78 доларів США;
2) визнання припиненими з 12.02.2015 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов`язань ТОВ «Фросбі-М» перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором в частині заборгованості за кредитом в розмірі 2 136 850,78 доларів США;
3) відсутності у ПАТ «Златобанк» з 12.02.2015 права вимоги до ТОВ «Фросбі-М» на загальну суму 2 136 850,78 доларів США за Кредитним договором;
4) повного погашення ТОВ «Фросбі-М» перед ПАТ «Златобанк» заборгованості за кредитним договором в частині тіла кредиту в сумі 169 349,22 доларів США, в частині процентів за кредитом в сумі 24 030,72 доларів США за період з 27.09.2013 до 19.08.2015, в частині пені за кредитом сумі 22 999,79 грн, в частині штрафу за кредитом в сумі 5 000,00 грн, в частині процентів за кредитом в сумі 43 010,71 доларів США за період з 20.08.2015 до 22.05.2017 та відсутності у ПАТ «Златобанк» права вимоги до ТОВ «Фросбі-М» на такі або інші суми;
- викладені обставини та судові рішення повністю спростовують твердження позивача про наявність у ТОВ «Фросбі-М» заборгованості перед ПАТ «Златобанк» за Кредитним договором як в розмірі 2 376 007,62 доларів США за основним боргом і процентах та 50 868,72 грн пені, що вказана позивачем у його заяві від 20.05.2015 про зменшення розміру позовних вимог, так і в розмірі 4 820 430,26 доларів США (2 306 200,00 доларів США за тілом кредиту та 2 514 23,26 доларів США за процентам), що вказана в його запереченнях від 07.11.2023 та доданій до такої заяви довідці від 23.06.2023;
- будь-які внутрішні документи ПАТ «Златобанк», на які є посилається ТОВ «ФК «Ю-Бейс», відхиляються, оскільки вони суперечать вже зазначеним судовим рішенням, які набрали законної сили;
- викладені обставини та судові рішення повністю спростовують твердження НБУ про наявність у ТОВ «Фросбі-М» заборгованості перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором у розмірі 2 376 007,62 доларів США за основним боргом і процентах та 50 868,72 грн пені, що вказана НБУ;
- правильним є висновок суду першої інстанції, що у зв`язку з припиненням (виконанням) основного зобов`язання за кредитним договором іпотека за договором іпотеки є також припиненою, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів наявності заборгованості за Кредитним договором, тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
3. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
3.1. ТОВ «ФК «Ю-Бейс» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (нова редакція), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
3.2. У касаційній скарзі ТОВ «ФК «Ю-Бейс» з посиланням на пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України зазначило таке:
1) суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права (стаття 75 ГПК України), не врахувавши висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21 (суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах (щодо преюдиційності фактів)):
- суди попередніх інстанцій не дослідили того факту, що у ТОВ «Фросбі-М» наявна непогашена заборгованість перед AT «Златобанк» за кредитним договором від 23.09.2013 №255/1/13-KL;
- суди попередніх інстанцій не надали оцінки тому, що відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з наказом Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію AT «Златобанк» від 04.07.2016, на підставі пунктів 1, 2, 7 частини третьої статті 38 Закону віднесено до нікчемних угоду, оформлену заявою ТОВ «Фросбі-М» від 12.02.2015, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором №255/1/13-К.L від 23.09.2013, договором банківського вкладу «Універсальний» №055273 від 14.02.2014, укладеним між AT «Златобанк» та ОСОБА_1 , та договором банківського вкладу «Універсальний» №055270 від 14.02.2014, укладеним між AT «Златобанк» та ОСОБА_2 , на загальну суму 2 079 028,01 доларів США;
- погашення заборгованості за кредитним договором не за рахунок грошових коштів, а шляхом взаємозаліку, окрім ознак нікчемності, суперечить встановленим НБУ обмеженням для проблемного банку;
- з порушенням статей 86, 236, 269, 282 ГПК України та всупереч висновкам, викладеним у наведених постановах Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не надав оцінки аргументам позивача про нікчемність односторонніх правочинів ТОВ «Фросбі-М» від 12.02.2015 про зарахування зустрічних вимог;
- суд апеляційної інстанції не дослідив зібраних у справі доказів, а саме: розрахунку заборгованості станом на 01.10.2023, складеного позивачем, виписки з особових рахунків ТОВ «Фросбі-М», повідомлення банку від 29.09.2016 про нікчемність правочину зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.02.2015, факту отримання ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування в розмірі 200 000,00 грн в період тимчасової адміністрації (08.05.2015);
- суди попередніх інстанцій не врахували всіх істотних обставин справи, у зв`язку з чим неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення статей 215, 216, 236, 512, 514, 598, 601 ЦК України, статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та норми процесуального права;
5) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме відсутній висновок стосовно визнання нікчемним правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, вчиненого до запровадження тимчасової адміністрації в проблемному банку, за умови, що кредитор банку отримав гарантовану суму відшкодування за вкладами в розмірі 200 000,00 грн та на підставі того самого договору здійснив зарахування зустрічних вимог з банком, тим самим надав перевагу відповідному кредитору.
4. Позиція інших учасників справи
4.1. ТОВ «Дагмар-Інвест» у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
5. Рух справи в суді касаційної інстанції та підстави передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата)
5.1. Верховний Суд ухвалою від 13.01.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Ю-Бейс».
5.3. Передаючи справу на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів виходила з такого.
5.4.1. При цьому скаржник посилається на таке:
«Згідно правового висновку Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21 щодо преюдиційності:
«У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 зазначено, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу».
5.5. На думку колегії суддів, що передає цю справу на розгляд об`єднананої палати, такий висновок суперечить приписам частини четвертої статті 75 ГПК України «Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».
5.6. Такий припис спрямований на дотримання принципу правової визначеності та його складової - res judicata.
5.7. Правило про звільнення від доказування, якраз-таки має абсолютний характер, його дія спрямована на те, щоб спір між сторонами вирішувався в одній судовій справі, а не був штучно розбитий на декілька позовів / справ, де сторони мали би можливість подавати нові докази на підтвердження тих самих фактів.
5.8. Інше тлумачення, яке вказує на можливість «спростування преюдиційних обставин» за допомогою нових доказів, призводить до розмивання змісту частини четвертої статті 75 ГПК України, а отже, до правової невизначеності - адже не зрозуміло, за яких умов, керуючись якими критеріями, суд замість застосування приписів частини четвертої статті 75 ГПК України має надати стороні можливість доводити / спростовувати за допомогою нових доказів ті чи інші обставини, що входять до предмета доказування і були вже встановлені в іншій справі за участю тих самих сторін.
5.9. По суті наведене тлумачення суперечить прямому та зрозумілому змісту цієї частини четвертої статті 75 ГПК України.
6. Мотиви незгоди з ухвалою об`єднаної палати
6.1. За приписами частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
6.2. Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
6.3. В ухвалі від 11.07.2024 у справі № 909/1167/17 об`єднана палата вказала, що умовами (підставами) для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, як і підставами для здійснення розгляду справи об`єднаною палатою, є:
1) наявність висновку щодо застосування конкретної норми (норм) права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати;
2) такий висновок має бути зроблено в подібних правовідносинах.
Підсумовуючи коло критеріїв щодо прийняття / повернення справ, переданих на розгляд об`єднаної палати, об`єднана палата виснувала про таке:
1) на розгляд об`єднаної палати може бути передано справу після відкриття касаційного провадження колегією суддів, а касаційні скарги, заяви і клопотання на розгляд об`єднаної палати не передаються;
2) колегія суддів може погодитися з клопотанням учасника справи про передачу справи на розгляд об`єднаної палати, або підставами касаційного оскарження, зазначеними в касаційній скарзі (пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України), або ж самостійно прийняти рішення про передачу справи на розгляд об`єднаної палати в разі наявності обґрунтованих підстав;
3) для відступу або уточнення правової позиції колегія суддів повинна посилатися на постанову (постанови) Касаційного господарського суду:
а) в якій викладено висновок щодо застосування норми права з посиланням на конкретну норму (норми) матеріального або процесуального права;
б) відповідний висновок має бути зроблено в іншій справі зі спору, шо виник із подібних правовідносин;
в) висновок повинен бути зроблений в постанові (постановах) колегій суддів з інших палат, іншою палатою Касаційного господарського суду або самою об`єднаною палатою.
4) колегія суддів має належним чином аргументувати підстави відступлення від висновку або необхідність відступлення шляхом уточнення попереднього висновку;
5) справа підлягає поверненню відповідній колегії суддів, якщо колегія фактично просить відступити від висновку щодо застосування норми права, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду або іншого касаційного суду у складі Верховного Суду.
6.4. Отже, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду звертав увагу на те, що за змістом частини другої статті 302 ГПК України в усіх випадках на стадії прийняття об`єднана палата повинна перевіряти наявність у постанові (постановах), від якої колегія суддів пропонує відступити, висновків щодо застосування норми права.
6.5. Також об`єднана палата виснувала і щодо кола критеріїв і умов щодо прийняття/повернення справ, переданих на розгляд об`єднаної палати.
6.6. Отже, підставою передачі справи на розгляд об`єднаної палати є необхідність відступлення від раніше сформульованого висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати у подібних правовідносинах, саме щодо застосування конкретної норми (норм) матеріального або процесуального права про те, як саме повинна застосовуватися норма права.
6.8. Оцінюючи наявність підстав для прийняття / повернення справи, обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів в ухвалі від 05.02.2025 ставить питання щодо відступу від позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №922/2013/18, від 25.03.2021 у справі №911/2961/19, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21 щодо застосування статті 75 ГПК України, а саме:
«Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм».
6.9. Колегія суддів в ухвалі від 05.02.2025 вказала, що вона усвідомлює, що цей висновок міститься у значній кількості інших постанов колегій касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, крім тих, що наведені скаржником (відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень - 57 постанов).
6.11. Водночас з такою позицією колегії суддів об`єднаної палати щодо прийняття справи не погоджуємося з огляду на таке.
6.12. Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) та Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) містить аналогічні положення як в і ГПК України про підстави звільнення від доказування - стаття 82 ЦПК України, стаття 78 КАСУ та стаття 75 ГПК України.
6.13. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 зробила висновок, що преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
6.14. Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. Таким чином, висновок суду про наявність правонаступництва є правовою оцінкою, яка не має преюдиційного значення. Відповідно до частини сьомої статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19).
6.15. Також Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє inter partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову про визнання права власності стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає прав чи обов`язків інших осіб.
6.17. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.07.2019 у справі №826/6063/18 колегія суддів зазначила таке:
«Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Водночас, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.
Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.
Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-327цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2018 року у справі № 825/705/17, від 06 березня 2019 року у справі № 813/4924/13-а».
6.19. Отже, об`єднана палата, приймаючи до розгляду цю справу, не врахувала висновків Верховного Суду іншої юрисдикційної належності, а отже, вирішення питання щодо відступу від висновків у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №922/2013/18, від 25.03.2021 у справі №911/2961/19 та від 30.08.2022 у справі №904/1427/21 щодо застосування положень статті 75 ГПК України мало б бути винесене на розгляд Великої Палати Верховного Суду в силу частини третьої статті 302 ГПК України, за правилами якої суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.
Суддя І. Бенедисюк
Суддя Т. Дроботова
Суддя Т. Малашенкова
Суддя Ю. Чумак