ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. Справа №910/10242/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 (повний текст складено 13.12.2024)

у справі №910/10242/24 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест"

до Державної казначейської служби України

про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання в сумі 193 163,70 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "АПК-Інвест" (далі - ПрАТ "АПК-Інвест") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державної казначейської служби України 155 064,50 грн інфляційних втрат та 38 099,20 грн трьох процентів річних, нарахованих за прострочення виконання наказу Господарського суду Донецької області від 30.06.2016 у справі №905/640/16.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказ Господарського суду Донецької області від 30.06.2016 у справі №905/640/16, який перебуває на виконанні у відповідача, не виконується вже більше шести років, у зв`язку з чим позивачем, в порядку статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", нараховано три проценти річних та інфляційні втрати на суму боргу, яка мала бути стягнута з боржника за наказом від 30.06.2016 №905/640/16.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24 позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ПрАТ "АПК-Інвест" 155 064,50 грн інфляційних втрат, 38 099,20 грн трьох процентів річних, а також 3 028,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі №905/640/16 не виконується Казначейством більше 6-ти років, а тому позивачем правомірно нараховано за час прострочення з 10.04.2018 до 22.07.2024 на суму прострочення (202 027,37 грн), на підставі частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), три проценти річних у сумі 38 099,20 грн та 155 064,50 грн інфляційний втрат. При цьому, місцевим господарським судом перевірено наданий позивачем розрахунок вищевказаних сум компенсацій, і визнано його обґрунтованим та арифметично правильним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Державна казначейська служба України звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Так, скаржник стверджує, що передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох процентів річних не може виникати у Держави внаслідок виконання Казначейством рішення про стягнення коштів з державного підприємства. Судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік (про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України) не може бути виконане.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України у справі №910/10242/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

20.01.2025, через систему "Електронний суд", скаржником подано заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10242/24. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 27.02.2025.

03.02.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/10242/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 відмовлено у задоволенні клопотання ПрАТ "АПК-Інвест" про розгляд справи №910/10242/24 в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

12.02.2025, через систему "Електронний суд", позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24.

Так, позивач зазначає, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються усталеною судовою практикою та чинним законодавством.

Також, позивач вказує, що чинним законодавством, з урахуванням постанов Великої Палати Верховного Суду, висновки якої обов`язкові для врахування іншими судами, встановлений строк (термін) виконання рішень за КПКВК 3504040, а також можливість застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України. Крім того, висновки, викладені у наведених постановах не ставлять в залежність отримання компенсації стягувачам від погашення основної заборгованості (виконання рішення за бюджетною програмою).

Крім того, позивач зауважує, що оскільки питання застосування Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та частини 2 статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах вже вирішено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 та від 09.11.2023 у справі №420/2411/19, то саме ці висновки підлягають врахуванню під час розгляду справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі №905/640/16, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.06.2016, стягнуто з Державного підприємства "Донецька залізниця" на користь ПрАТ "АПК-Інвест" 199 041,73 грн вартості недостачі вантажу та 2 985,64 грн судового збору.

Всього за цим судовим рішенням стягнуто на користь ПрАТ "АПК-Інвест" 202 027,37 грн.

На виконання вказаного рішення Господарським судом Донецької області у справі №905/640/16 видано відповідний наказ від 30.06.2016, який позивачем пред`явлено до виконання до Cлов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - ВДВС).

21.09.2016 державним виконавцем ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 30.06.2016 у справі №905/640/16.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

21.03.2017 закінчився шестимісячний строк, у межах якого державний виконавець повинен був здійснити сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання рішення, на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України "Про виконавче провадження", іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

За змістом частини 2 статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, з 22.03.2017 примусове виконання вищевказаного судового рішення повинно було здійснюватися за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що прямо визначено у наведеній вище нормі Закону, яка встановлює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.11.2017 у справі №905/640/16 зобов`язано керівника ВДВС негайно виконати вимоги Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та здійснити комплекс дій, направлених на стягнення з боржника коштів за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень.

На виконання цієї постанови Вищого господарського суду України від 22.11.2017 ВДВС листом від 04.01.2018 №170 направило на адресу Казначейства наказ Господарського суду Донецької області від 30.06.2016 у справі №905/640/16 для його подальшого виконання.

Як вбачається з листа відповідача від 23.04.2019 №5-06-06/7201 щодо стану виконання рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі №905/640/16 та пояснень представників сторін, на виконанні у Казначействі за бюджетною програмою "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою" (далі - Програма) знаходиться наказ Господарського суду Донецької області від 30.06.2016 у справі №905/640/16, який зареєстровано органами Казначейства 10.01.2018.

За частиною 6 статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215) центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів є Державна казначейська служба України (Казначейство).

Звертаючись до суду з даним позовом, ПрАТ "АПК-Інвест" зазначає, що зазначене вище судове рішення не виконано ані боржником за судовим рішенням (державним підприємством), ані Державою Україна за рахунок державних коштів, згідно з Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України перебачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За практикою Європейського суду з прав людини саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997; далі - Конвенція) (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), №67534/01, від 27.07.2004; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), №74221/01, від 11.01.2005; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), №29508/04, від 07.12.2006). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), №60750/00, п. 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

У своєму пілотному рішенні Європейський суд встановив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та статтю 1 Протоколу №1 через невиконання або несвоєчасне виконання остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені комбінацією чинників, включаючи відсутність бюджетних коштів, бездіяльністю державної виконавчої служби та недоліками національного законодавства, внаслідок чого пан Іванов та інші заявники у подібній ситуації не змогли добитись примусового виконання судових рішень (див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", від 15.10.2009, №40450/04, п. 83-84). Всі ці чинники належали до компетенції української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (там же, п. 85). Суд також постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (п. 4 резолютивної частини рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України").

У пункті 3 резолютивної частини рішення 12.10.2017 у справі "Бурмич та інші проти України", заява №46852/13, Велика палата Європейського суду з прав людини постановила, що п`ять заяв та 12143 заяв (всього 12148), перераховані в додатках I і II до цього рішення, а також ті, що можуть надійти вже після ухвалення цього рішення, повинні розглядатися відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", в якому виявлено існування структурної проблеми, що спричиняє порушення параграфу 1 статті 6 і 13 Конвенції та статті 1 Протоколу №1.

Таким чином, тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, в цій справі боржником є державне підприємство, на яке розповсюджується дія Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 №2864-III щодо мораторію на застосування примусової реалізації майна, а також дія Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розташоване на території проведення антитерористичної операції" від 20.12.2016 №1787-VIII щодо встановлення мораторію на звернення стягнення на активи публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, та затвердження передавального акта щодо цього майна товариству як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств.

Отже, виходячи з практики з Європейського суду з прав людини держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь ПрАТ "АПК-Інвест" у справі №905/640/16. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення параграфу 1 статті 6 і 13 Конвенції та статті 1 Протоколу №1.

За приписами частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина 3 статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Враховуючи положення частини 6 статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів за рішенням суду повинно було бути здійснено Казначейством у тримісячний строк з дня надходження до нього наказу Господарського суду Донецької області від 30.06.2016 у справі №905/640/16, тобто до 10.04.2018.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як слушно зазначив місцевий господарський суд, відповідно до статті 2 ЦК України та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" учасником спірних правовідносин у справі про стягнення компенсації за порушення строку виконання судового рішення та, відповідно, боржником за зобов`язанням з виконання цього судового рішення з 10.01.2018 є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади - Казначейство.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 15.02.2022 у справі №910/6175/19, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За приписами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 зазначила, що припис частини 2 статті 625 ЦК України застосовний до спірних правовідносин з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення виконавчого документа до виконання органу Державної казначейської служби України і до дня повного виконання судового рішення.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів з Державного бюджету України стаття 625 ЦК України та частина 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави три проценти річних від вчасно несплаченої, за чинним рішенням суду, суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі №905/640/16 не виконується Казначейством більше 6-ти років.

З огляду на наведене, на переконання судової колегії, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позивачем правомірно нараховано за час прострочення з 10.04.2018 до 22.07.2024 на суму прострочення (202 027,37 грн), на підставі частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та статті 625 ЦК України, 38 099,20 грн трьох процентів річних та 155 064,50 грн інфляційний втрат.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок вищевказаних компенсаційних виплат, погоджується з судом першої інстанції, що він є обґрунтованим та арифметично правильним, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/10242/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Державну казначейську службу України.

4. Матеріали справи №910/10242/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко