УХВАЛА

19 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/2109/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Баранець О.М., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явились,

відповідача - Чернявського О.М.,

третьої особи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРІО-ГРЕЙ"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 (головуючий суддя - Пономаренко Є.Ю., судді: Барсук М.А., Руденко М.А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 (суддя Трофименко Т.Ю.)

у справі №910/2109/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРГРУП"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРІО-ГРЕЙ",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство "Перший Київський машинобудівний завод",

про стягнення 1 981 912,31 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРГРУП" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРІО-ГРЕЙ" (далі також ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ") про стягнення 1 981 912,31 грн, з яких: основна заборгованість у розмірі 1 326 508,02 грн, пеня у розмірі 351 414,86 грн, 3% річних у розмірі 71 405,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 232 583,64 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини порушення відповідачем своїх зобов`язань із повної та своєчасної сплати орендних платежів згідно з договорами суборенди нежитлового приміщення від 01.04.2019 №010419 та від 01.01.2020 №010120, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість по сплаті орендних платежів за період січень-липень 2020 року, яка, як й нараховані на неї пеня, 3% річних та інфляційні втрати, підлягають стягненню на користь позивача як особи, до якої перейшло право вимоги до відповідача відповідно до укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Формін" (далі - ТОВ "Формін") договору факторингу.

3. Заперечення відповідача мотивовані тим, що він не знав про укладення договору факторингу між ТОВ "Формін" та ТОВ "ЮРГРУП", жодних повідомлень про укладення такого договору від його сторін не отримував, а до позову не надано належних доказів такого повідомлення. При цьому відповідач взагалі ставить під сумнів відповідність оригіналу долучених до позовної заяви доказів, оскільки вони не засвідчені належним чином. Водночас відповідач заявив про пропуск позовної давності, вказуючи на те, що за вимогами про стягнення заборгованості позовна давність сплила 06.03.2022, а за вимогами про стягнення пені - 06.03.2021.

4. У наданих суду поясненнях третя особа (Акціонерне товариство "Перший Київський машинобудівний завод" (далі - АТ " ПКМЗ")) підтвердила укладення між ТОВ "Формін" та АТ " ПКМЗ" договорів оренди від 01.04.2019 №ДО-04/Б-2019 та від 01.07.2019 №ДО-18/Б-2019, а також зазначила, що вона як орендар за цими договорами не заперечувала щодо передачі ТОВ "Формін" приміщень в суборенду. Однак, у зв`язку з порушенням ТОВ "Формін" умов договорів оренди в частині дотримання строків оплати за користування приміщеннями 08.07.2020 останньому було вручено повідомлення про відмову від договорів оренди від 01.04.2019 №ДО-04/Б-2019 та від 01.07.2019 №ДО-18/Б-2019.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

5. 01.04.2019 між ТОВ "Формін" (орендар) та ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" (суборендар) укладено договір №010419 суборенди нерухомого майна (далі - договір 1), відповідно до умов пункту 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення в будівлі ЗУ, 1, 2, 3, 4 поверхи загальною площею 1978,7 кв.м, що знаходяться за адресою: В. Гетьмана, 2, АТ "ПКМЗ" (далі - об`єкт суборенди 1).

6. В пункті 1.2 договору-1 визначено, що об`єкт суборенди перебуває в оренді у орендаря на підставі договору оренди від 01.04.2019 №ДО-04/Б-2019.

7. 01.01.2020 між ТОВ "Формін" (орендар) та ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" (суборендар) укладено договір №010120 суборенди нежитлового приміщення (далі - договір 2), відповідно до умов пункті 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення в будівлі заводоуправління, перший поверх, загальною площею 108,6 кв.м., що знаходиться за адресою: проспект Перемоги, 49/2 (далі - об`єкт суборенди 2).

8. Відповідно до пункту 1.2 договору-2 об`єкт суборенди перебуває в оренді орендаря на підставі договору оренди від 01.07.2019 №ДО-18/Б-2019.

9. Пунктом 2.1 договорів 1, 2 визначено, що приймання-передача об`єктів суборенди оформляється актом приймання-передачі.

10. Відповідно до пункту 3.1 договору 1 термін дії цього договору - 35 календарних місяців з моменту передачі об`єкта суборенди за актом.

11. Відповідно до пункту 3.1 договору 2 термін його дії визначений з 01.01.2020 по 29.06.2022.

12. За умовами пунктів 4.2 договорів 1, 2 плата за суборенду сплачується суборендарем щомісячно до 3 числа за поточний місяць шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря (або внесення грошових коштів через касу орендаря) на підставі рахунків, виставлених орендарем. Суборендар сплачує орендну плату та отримує акт надання послуг від орендаря за поточний календарний місяць. Акт надання послуг надсилається на юридичну та електронну адресу суборендаря.

13. Суборендна плата починає нараховуватись з 1 дня після підписання акту приймання-передачі приміщення (пункт 4.3 договору 1).

14. В пункті 4.3 договору 2 визначено, що суборендна плата за цим договором починає нараховуватись з 3 дня після підписання акту приймання-передачі приміщення.

15. Відповідно до пункту 4.4 договору-1 загальна суборендна плата приміщення за один календарний місяць становить за об`єкт площею 1978,7 кв.м 197 653,50 грн з ПДВ.

16. За Договором 2 орендна плата за об`єкт суборенди становить 10 860 грн з ПДВ за один календарний місяць (пункт 4.4 договору 2).

17. До розміру орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та інші платежі. Суборендар протягом 5 банківських днів з моменту отримання рахунків, компенсує вартість комунальних послуг згідно виставлених рахунків (пункт 4.5 договорів 1, 2).

18. Після закінчення строку дії договору суборенди чи при достроковому його розірванні чи припиненні суборендар зобов`язаний протягом 3-х днів повернути об`єкт суборенди орендарю в аналогічному порядку, встановленому при передачі об`єкту суборенди суборендарю (пункт 7.1 договорів 1, 2).

19. Пунктом 9.2 договорів 1, 2 визначено, що у випадку несвоєчасного та/або не в повному обсязі перерахування плати за суборенду суборендар зобов`язується сплатити орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

20. ТОВ "Формін" передало, а ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" прийняло в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 1978,7 кв.м за договором 1 для хостелу та підприємницької діяльності, про що сторони договору 1 підписали та скріпили печатками акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2019. У вказаному акті сторони зафіксували задовільний стан приміщення, що передається в суборенду.

21. За актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2020 ТОВ "Формін" передало, а ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" прийняло в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 108,6 кв.м за договором-2 для здійснення підприємницької діяльності. У вказаному акті сторони зафіксували задовільний стан приміщення, що передається в суборенду.

22. 17.08.2020 між ТОВ "Формін" (клієнт) та ТОВ "ЮРГРУП" (фактор) укладено договір факторингу №0108-1/20 (далі - договір факторингу), відповідно до пункту 3.1 якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту загальну ціну відступлення, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за договорами, які зазначені в додатку №1 в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

23. З дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною за договорами згідно з додатком №1, а фактор стає виключним та єдиним власником права вимоги за договорами згідно з додатком №1 та набуває всіх прав за ним (пункт 3.2 договору факторингу).

24. У додатку №1 до договору факторингу "Реєстр боржників" визначено боржника - ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" та договори, за якими відступається право вимоги ТОВ "ЮРГРУП" за договором факторингу, а саме: договір №010419 суборенди нерухомого майна від 01.04.2019 разом з актом прийому-передачі нежитлового приміщення та додатком №1 до договору 1; договір №010120 суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2020 разом із актом прийому-передачі нежитлового приміщення та додатком №1 до договору 2.

25. В пункті 3.8 договору факторингу погоджено, що за договорами згідно з додатком №1 відступаються такі права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою наданих послуг відповідно до договорів згідно з додатком №1; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржниками зобов`язань за договорами згідно з додатком №1.

26. Фактор набуває прав вимоги за договорами згідно з додатком №1 у день виконання в повному обсязі пункту 3.1 даного договору; про перехід прав вимоги складається акт (пункт 3.13 договору факторингу).

27. Відповідно до пункту 5.1 договору факторингу у зв`язку з відступленням права вимоги за договорами згідно з додатком №1 фактор протягом 3 місяців з моменту підписання даного договору сплачує клієнту загальну ціну відступлення за цим договором, яка складає 100 000 грн. При цьому, сторони домовилися, що загальна ціна відступлення сплачується фактором на рахунок клієнта не пізніше 17.11.2020 (пункт 5.3 договору факторингу).

28. Згідно з умовами пунктів 5.6, 5.7 договору факторингу сторони встановили, що після укладення цього договору (з дати укладення цього договору) клієнт, у разі отримання ним будь-яких коштів від боржника в рахунок погашення заборгованості за договорами згідно з додатком №1, зобов`язується перераховувати на користь фактора суми таких грошових коштів у повному обсязі не пізніше 3-х робочих днів з моменту отримання таких коштів. Протягом 60 робочих днів з дня підписання цього договору та акту прийому-передачі клієнт зобов`язується повідомити боржника про відступлення права вимоги за договорами згідно з додатком №1 шляхом направлення цінного листа з повідомленням про вручення або вручення листа під розписку боржнику. Повідомлення повинно містити інформацію про відступлення права вимоги із зазначенням реквізитів фактора, необхідних для виконання боржником своїх зобов`язань за договорами згідно з додатком №1.

29. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і дає до 31.12.2020 (пункт 10.1 договору факторингу).

30. На виконання умов договору факторингу позивач 30.09.2020 сплатив на користь ТОВ "Формін" кошти у розмірі 100 000 грн за відступлення права вимоги.

31. Факт передачі ТОВ "Формін" для ТОВ "ЮРГРУП" прав вимоги до боржника - ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" за договором факторингу підтверджується також актом прийому-передачі (подано у вигляді витягу з додатку №3 до договору факторингу).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

32. Господарський суд міста Києва рішенням від 12.08.2024 у справі №910/2109/24, яке Північний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 16.12.2024, позовні вимоги задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 1 326 508,02 грн, 3% річних у розмірі 57 349,45 грн, інфляційні втрати у розмірі 196 636,39 грн, пеню у розмірі 34 804,14 грн та судовий збір у розмірі 24 229,47 грн.

33. Судові рішення мотивовані доведеністю позивачем обставин порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасності здійснення орендних платежів.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх обґрунтування. Доводи інших учасників справи

34. ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 у цій справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

35. Підставою касаційного оскарження ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" визначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК), зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 28.11.2018 у справі №753/12382/15-ц, від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, від 10.11.2022 у справі №990/115/22, щодо позовної давності.

36. Доводи скаржника зводяться до того, що:

(1) суди попередніх інстанцій не врахували, що позовну заяву в цій справі позивач подав з пропуском позовної давності, про що відповідач заявляв під час підготовчого засідання, проте не просив поновити строк на звернення до суду, встановлений законом, та не подав відповідного клопотання про його поновлення із зазначенням поважних причин такого пропуску як під час дії карантину, так й під час дії воєнного стану;

(2) відсутність достатніх та допустимих доказів повідомлення відповідача про відступлення права вимоги, яке було оформлене договором, не дає можливості дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості;

(3) суд не вчинив жодної дії на отримання від позивача доказів вчинених ним дій як таких, на які останній посилається в позовній заяві, хоча відповідач у судовому засіданні звертав увагу, з посиланням на вимоги частини шостої статті 91 ГПК, на свої сумніви щодо наявності документів у позивача, які надані як докази до позову.

37. За текстом касаційної скарги скаржник також наводить обставини з посиланням на порушення позивачем вимог пункту 1 частини першої, частини другої статті 164, частини першої статті 172 ГПК, за яких, на його переконання, (1) позовна заява підлягала залишенню без руху, (2) суд за результатами підготовчого засідання мав ухвалити одне з рішень, яке мало бути оформлене ухвалою, як того вимагає частина друга статті 185 ГПК, а також вказує на відсутність доказів направлення позивачем йому як повідомлення про відступлення права вимоги, так й позовної заяви.

Позиція Верховного Суд

38. Касаційне провадження у цій справі Верховний Суд відкрив на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

39. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

40. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

41. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК (що визначив сам скаржник у цій справі за текстом своєї касаційної скарги), покладається на скаржника.

42. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК, зокрема ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

43. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

44. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

45. Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

46. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

47. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

48. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

49. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

50. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

51. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

52. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

53. Як зазначалось, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК, зазначив, що суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 28.11.2018 у справі №753/12382/15-ц, від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 та від 10.11.2022 у справі №990/115/22, щодо позовної давності.

54. У справі №753/12382/15-ц предметом розгляду були вимоги банку до фізичної особи про стягнення заборгованості за договором кредиту, мотивовані неналежним виконанням позивальником своїх зобов`язань щодо погашення боргу за цим договором, які є неподібними до заявлених у цій справі позовних вимог та їх обґрунтування.

55. У контексті наведених скаржником у справі №753/12382/15-ц доводів щодо пропуску позивачем позовної давності Верховний Суд у постанові від 28.11.2018 зазначив "тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин.".

56. Разом з цим, залишаючи без змін заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, Верховний Суд, врахувавши наведене, виходив з конкретних обставин справи, які є відмінними від цієї справи, а саме з того, що в запереченнях на позовну заяву, в заяві про перегляд заочного рішення, в апеляційній скарзі на заочне рішення відсутня заява відповідача про застосування позовної давності.

57. У цій справі №910/2109/24, як зазначалось, суди попередніх інстанцій встановили, про що стверджує і сам скаржник, що під час розгляду справи судом першої інстанції він (відповідач) заявляв про застосування до заявлених позивачем вимог наслідків спливу позовної давності, тобто подавав відповідну заяву, у контексті наведених доводів в якій суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виснував, що позивач не допустив пропуску позовної давності для звернення з цим позовом до суду, так як така продовжувалась на строк дії карантину та зупиняється на строк дії воєнного стану.

58. Наведене свідчать, що правовідносини у цій справі №910/2109/24 та у справі №753/12382/15-ц не є подібними в розумінні критеріїв подібності, оскільки є відмінними за суб`єктним складом, заявленими вимогами та їх обґрунтуванням, а найголовніше за встановленими судами обставинами щодо подання заяви про застосування позовної давності.

59. При цьому Суд зважає, що зазначаючи вказану постанову у межах визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК), скаржник не наводить жодного мотивування, зокрема у контексті його доводів, які зводяться до того, що звернувшись до суду із пропуском позовної давності, про що, як зазначалось, відповідач заявив в суді першої інстанції, позивач не просив поновити строк на таке звернення, а не до того, що суди застосували позовну давність за відсутності відповідної заяви.

60. У справах №500/1912/22 та №990/115/22 питання щодо позовної давності перед Верховним Судом взагалі не ставилось.

61. У справі №500/1912/22 предметом касаційного перегляду була ухвала суду першої інстанції, залишена без змін постановою апеляційного суду, про повернення позовної заяви, мотивована посиланням на (1)звернення позивача до суду поза межами встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строку та (2)визнання судом неповажними зазначених позивачем у заяві про поновлення строку причин пропущення позивачем строку звернення до суду.

62. За текстом касаційної скарги скаржник наводить наступний висновок, викладений у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, "…причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.".

63. У справі №990/115/22 Велика Палата Верховного Суду переглядала ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про повернення позовної заяви на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку неусуненням недоліків позовної заяви, яку було залишено без руху, у встановлений судом строк.

64. За текстом касаційної скаржник цитує наступний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22, "…введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.".

65. Проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов у контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, Суд зазначає про те, що висновки Верховного Суду у наведених скаржником постановах є нерелевантними для цієї справи, так як стосуються процесуальних строків, а не позовної давності як у цій справі №910/2109/24.

66. Також Суд звертає увагу скаржника на те, що позовна давність не є інститутом процесуального права, про що неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 11.10.2023 у справі №756/8056/19, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17, від 19.11.2019 у справі №911/3677/17.

67. Застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії (постанови Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №910/21426/21, від 24.01.2024 у справі №904/5417/18 (904/1082/23) та від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц).

68. Наведені скаржником висновки щодо поновлення процесуальних строків не можуть розповсюджуватись на спірне у цій справі питання щодо позовної давності, так як такі мають різну правову природу та різне правове регулювання.

69. Таким чином, визначена скаржником - ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" підстава касаційного оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 у справі №910/2109/24 не знайшла свого підтвердження, що є підставою для закриття цього касаційного провадження на підставі пункт 5 частини першої статті 296 ГПК.

70. При цьому Суд зважає, що інші доводи скаржника, зокрема, щодо відсутності достатніх та допустимих доказів повідомлення відповідача про відступлення права вимоги, невчинення судом жодної дії на отримання від позивача доказів вчинених ним дій як таких, на які останній посилається в позовній заяві, наявності підстав для залишення позовної заяви без руху та для ухвалення судом за результатами підготовчого засідання одного з рішень, яке мало бути оформлене ухвалою, як того вимагає частина друга статті 185 ГПК, не охоплюються визначеною скаржником підставою касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) та не обґрунтовані іншими підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктами 2-4 частини другої статті 287 ГПК, а отже знаходяться поза межами поставлених перед Верховним Судом питань у межах цієї справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

71. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК).

72. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Суд, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 у справі №910/2109/24.

Розподіл судових витрат

73. З огляду на те, що Верховний Суд закриває касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ТРІО-ГРЕЙ" сплачений ним за подання касаційної скарги судовий збір в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРІО-ГРЕЙ" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2024 у справі №910/2109/24, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.М. Баранець

О.Р. Кібенко