cправа №910/5663/22 (910/7708/17)
Судді Верховного Суду Вронської Г.О.
у справі №910/5663/22 (910/7708/17)
за позовом Фонду державного майна України
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСУ",
2. Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України",
про розірвання договору купівлі-продажу акцій №КПП-582 від 11.03.2011, зобов`язання списати кошти та стягнення пені у розмірі 2 171 169 000,00 грн
у межах справи №910/5663/22
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сокур"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСУ"
Короткий зміст позовних вимог
1. У травні 2017 року Фонд державного майна України (далі - Позивач, Скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСУ" (далі - Відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про розірвання договору купівлі-продажу пакета акцій Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" за конкурсом №КПП-582 від 11.03.2011 у кількості 17 376 189 488 штук простих іменних акцій, що становить 92,791% статутного капіталу товариства (далі - Договір), зобов`язання списати кошти та стягнення пені.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач-1 (покупець) порушив умови Договору, а саме не вніс інвестиції у вигляді грошових коштів за передані йому акції у визначеному Договором розмірі, а також відповідно до пункту 6.2 розділу 6 Концепції післяприватизаційного розвитку Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком", яка є невід`ємною частиною Договору (далі - Концепція), не створив та не передав у державну власність спеціального зв`язку спецспоживачів виділену телекомунікаційну мережу спеціального призначення (далі - ТМСП), порушивши пункт 11.2 договору.
3. Зважаючи на істотні порушення умов Договору з боку покупця, посилаючись на статті 27, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" та статтю 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України), Позивач просив:
- розірвати Договір;
- зобов`язати Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Відповідач-2) списати з рахунку Відповідача-1 пакет акцій Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" у кількості 17 376 189 488 штук простих іменних акцій, що становить 92,791% статутного капіталу товариства, на рахунок держави Україна;
- стягнути з Відповідача-1 на користь Державного бюджету України пеню в сумі 81 900 000 доларів США, що в перерахунку на національну валюту за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.05.2017 становить 2 171 169 000 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
4. Справа №910/5663/22 (910/7708/17) розглядалася судами неодноразово.
5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 у справі №910/7708/17, позов задоволено повністю.
6. Постановою Верховного Суду від 03.07.2018 касаційну скаргу Відповідача-1 задоволено. Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а справу №910/7708/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
7. При новому розгляді справи №910/7708/17 Відповідач-1 звернувся до Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Позивача про визнання припиненим зобов`язання Відповідача-1, викладеного в підпункті "в" пункту 11.2 Договору, в частині "забезпечити безоплатну передачу цієї мережі у державну власність з віднесенням її до сфери управління Держспецзв`язку" у зв`язку з неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін договору не відповідає.
8. Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 у справі №910/7708/17, у задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено у повному обсязі.
9. Постановою Верховного Суду від 28.08.2019 касаційні скарги Відповідача-1 та Позивача задоволено частково. Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а справу №910/7708/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
10. До початку нового розгляду справи по суті у зв`язку з відмовою від зустрічного позову провадження в частині позовних вимог Відповідача-1 до Позивача було закрите. Надалі розгляд справи здійснювався за первісним позовом до Відповідача-1 та Відповідача-2 про розірвання Договору, зобов`язання списати кошти, стягнення пені в сумі 2 171 169 000 грн.
11. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 у справі №910/7708/17, у задоволені позову відмовлено в повному обсязі.
12. Постановою Верховного Суду від 23.05.2022 касаційну скаргу Позивача задоволено частково. Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а справу №910/7708/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
13. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 відкрито провадження у справі №910/5663/22 про банкрутство Відповідача-1.
14. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 справу №910/7708/17 передано для розгляду в межах справи №910/5663/22 про банкрутство Відповідача-1.
15. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2023, серед іншого, прийнято справу №910/7708/17 за позовом Позивача до розгляду в межах справи №910/5663/22 про банкрутство Відповідача-1.
16. Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2023 у справі №910/5663/22 (910/7708/17) у задоволені позову відмовлено в повному обсязі.
17. Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване таким:
(1) Щодо зобов`язання розірвати договір та списати пакет акцій з рахунку Відповідача-1:
- зважаючи на наявність окремих думок до протоколів від 31.05.2016 та від 15.04.2016 членів Центральної комісії з передачі-приймання ТМСП у державну власність (далі - Центральна комісія), - Відповідача-1 та Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", а також окремої думки Позивача до протоколу від 31.05.2016, висновки Центральної комісії не були погоджені усіма членами, тобто є суперечливими. Наявні в матеріалах справи докази спростовують висновки Центральної комісії, викладені у протоколах від 15.04.2016 та від 31.05.2016, про відмову у прийнятті ТМСП у державну власність. У протоколах Центральної комісії від 15.04.2016 та 31.05.2016 міститься пряме посилання на те, що створена ТМСП відповідає основним технічним вимогам до неї. У протоколі від 31.05.2016 голова Центральної комісії також зазначив, що мережа функціонує та її ресурс може використовуватися в інтересах державних органів. Зауваження Центральної комісії не можуть бути підставами для відмови у прийнятті ТСМП у державну власність, оскільки вони не свідчать про наявність таких підстав, визначених законом;
- матеріали справи підтверджують, що Держспецзв`язок та спецспоживачі вже фактично користуються ТМСП у своїй діяльності, що не заперечувалося сторонами. Суд встановив факт належного виконання Відповідачем-1 обов`язку в частині забезпечення створення виділеної ТМСП відповідно до основних технічних умов, а також вжиття Відповідачем-1 необхідних заходів для забезпечення передачі ТМСП у державну власність. Водночас Позивач зі свого боку без будь-яких правових підстав ухиляється від виконання свого обов`язку щодо забезпечення прийняття ТМСП у державну власність;
- належне виконання підпункту "в" пункту 11.2 Договору встановлене судами на попередніх колах розгляду справи, а доводи касаційної скарги Позивача у цій частині були відхилені Верховним Судом;
- інвестування Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Тримоб" грошових коштів у товари / роботи / послуги, визначені Концепцією, за домовленістю з Відповідачем-1 є належним виконанням умов Договору. Ані законодавство, ані Договір не містять положень, які б передбачали обов`язок Відповідача-1 вносити інвестиції безпосередньо та особисто. Вказане також не випливає із суті зобов`язання. Жодний законодавчий акт не містить положень, які б забороняли покладення Відповідачем-1 обов`язку щодо внесення інвестицій на Публічне акціонерне товариство "Укртелеком". Матеріали справи не містять належних доказів, що спростовують твердження Відповідача-1 про наявність усної домовленості між ним і Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" про внесення інвестицій на виконання умов Договору. Сам факт внесення інвестицій у межах виконання умов Договору та Концепції, що не був спростований Позивачем належними доказами, є беззаперечним доказом, що така домовленість на підставі статті 528 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) існувала та була реалізована;
- відповідно до частини другої статті 651 ЦК України підставою для розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору, а не будь-яке порушення. У позові відсутні будь-які обґрунтування й докази того, що невнесення інвестицій є істотним порушенням Договору. Визначене Позивачем невнесення інвестицій у грошовій формі не може оцінюватися як істотне порушення, оскільки воно не спричинило і не могло спричинити істотну шкоду Позивачу як стороні Договору. Немає істотної різниці між тим, на що Позивач мав право розраховувати як сторона, і тим, що він дійсно отримав;
- оскільки підстави для розірвання Договору відсутні, вимога про повернення пакету акцій Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" є безпідставною;
(2) Щодо стягнення пені за прострочення Відповідачем-1 обов`язку із внесення інвестицій:
- Відповідач-1 у передбачений Договором строк виконав свій обов`язок щодо внесення інвестиції, тому з його боку відсутнє прострочення виконання зобов`язання за Договором у цій частині. Отже, правових підстав для застосування до нього встановленої законом відповідальності у вигляді пені немає.
18. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 апеляційну скаргу Позивача задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2023 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відповідача-1 на користь Позивача пеню в розмірі 2 171 169 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
19. Постанова суду апеляційної інстанції, зокрема, мотивована таким:
(1) Щодо зобов`язання розірвати договір та списати пакет акцій з рахунку Відповідача-1:
- рішення суду першої інстанції в частині належного виконання Відповідачем-1 обов`язку, визначеного в підпункті "в" пункту 11.2 Договору (забезпечення створення виділеної ТМСП відповідно до основних технічних умов), є обґрунтованим. Належне виконання Відповідачем-1 зобов`язань за цим пунктом також встановлене судами під час попереднього розгляду справи й надалі підтверджене Верховним Судом у своїх постановах від 28.08.2019 та від 23.05.2022;
- Договором передбачено як підставу для його розірвання лише невиконання покупцем обов`язків, передбачених у підпунктах "а" та / або "б", "в", "г", "ґ" пункту 11.4. Договору. Ці обов`язки покупцем виконані, що підтверджено Позивачем в акті перевірки, встановлено судом та не заперечується Позивачем. У пункті 25 Договору визначено, що в разі невиконання покупцем зобов`язань за Договором продавець має право в установленому законодавством порядку порушити питання про його розірвання та повернення пакета акцій за актом приймання-передачі у державну власність. Невиконання покупцем інших обов`язків не визначене Договором як підстава для його розірвання та може бути підставою для розірвання Договору лише у випадках, визначених законодавством;
- встановлення обставин невнесення Відповідачем-1 інвестицій у грошовій формі не може оцінюватися як істотне порушення Договору, оскільки воно не спричинило істотної шкоди Позивачу як стороні Договору. За умовами Договору та згідно з Концепцією Позивач не є отримувачем інвестицій, метою яких є післяприватизаційний розвиток Публічного акціонерного товариства "Укртелеком". Крім того, Позивач, як сторона спірного правочину, не зазнав жодної шкоди у вигляді реальних збитків та / або упущеної вигоди внаслідок виконання Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" інвестиційного плану, оскільки докази зворотного суду не надані. Відповідно до умов Договору за продаж знерухомленого пакета акцій - 17 376 189 488 штук простих іменних акцій, випущених у документарній формі, що становить 92, 791% статутного капіталу, Позивач, як сторона Договору, своєчасно і в повному розмірі отримав оплату у розмірі 10 575 100 000 грн. Невиконання Відповідачем-1 свого обов`язку щодо внесення інвестиції не призвело до погіршення фінансового становища Публічного акціонерного товариства "Укртелеком";
- оскільки суд встановив відсутність підстав для розірвання Договору, вимога про повернення пакету акцій ПАТ "Укртелеком" на користь держави шляхом зобов`язання Відповідача-2 списати з рахунку Відповідача-1 пакет акцій Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", як похідна вимога, залишається без задоволення. Крім того, Позивач не надав доказів того, що Відповідач-2 вчинив або вчиняє дії щодо відмови йому у списанні, перерахуванні чи у вчиненні інших дій депозитарного обліку та обслуговування обігу цінних паперів, а отже така вимога правомірно відхилена судом першої інстанції;
(2) Щодо стягнення пені за прострочення Відповідачем-1 обов`язку із внесення інвестицій:
- положення пункту 6.2 розділу 6 Концепції чітко визначають, що саме Відповідач-1 планує внесення інвестицій у вигляді грошових коштів, майна, інтелектуальної власності тощо впродовж 5 років з моменту набуття права власності на акції Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" у розмірі не менше суми, яка є еквівалентом 450 000 000 доларів США. Також визначено, що напрямки внесення інвестицій та відповідні розміри будуть затверджуватися саме Відповідачем-1 шляхом складення кошторису інвестицій на кожний рік. На цьому також наголосив Верховний Суд у постанові від 23.05.2022 року в цій справі. Зазначене спростовує висновки суду першої інстанції про те, що Відповідач-1 не приймав будь-які зобов`язання особисто внести (інвестувати) визначену суму коштів (інвестицій), які будуть спрямовані на забезпечення ефективної діяльності Публічного акціонерного товариства "Укртелеком";
- твердження суду першої інстанції з посиланням на статтю 528 ЦК України про те, що фактичне внесення інвестицій на виконання пункту 6.2 Концепції через Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Тримоб" (яке відповідає за надання послуг на ринку мобільного зв`язку), є належним виконанням Відповідачем-1 зобов`язання щодо внесення інвестицій, оскільки Відповідач-1 був акціонером (покупцем акцій) Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" та брав участь в управлінні ним (якому належать 100 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Тримоб"), є помилковими та відхиляються. Участь в управлінні акціонерним товариством не може розцінюватися як інвестиції у розумінні норм Закону України "Про інвестиційну діяльність". На цьому також наголосив Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 у цій справі;
- перевіривши здійснений Позивачем розрахунок, колегія суддів дійшла висновку про його арифметичну правильність, у зв`язку з чим з Відповідача-1 на користь державного бюджету України на рахунок Позивача підлягає стягненню пеня в загальному розмірі 81 900 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10.05.2017 еквівалентно 2 171 169 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та стислий виклад позиції інших учасників справи
20. У грудні 2023 року Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 у справі №910/5663/22 (910/7708/17); просив скасувати її в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо розірвання Договору та зобов`язання Відповідача-2 списати з рахунків Відповідача-1 пакет акцій Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" у кількості 17 376 189 488 штук простих іменних акцій, що становить 92,791% статутного капіталу товариства, на рахунок держави Україна; ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.
21. На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставою касаційного оскарження рішення Скаржник визначив пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування:
- частини п`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна", відповідно до якої на вимогу однієї зі сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки;
- частини дев`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна", відповідно до якої у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню у державну власність, включаючи земельну ділянку.
22. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, Скаржник, зокрема, зазначив:
- хибними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що навіть за наявності порушень пункту 6.2 Концепції це не є істотним порушенням умов договору та, відповідно, не є підставою для його розірвання;
- суд апеляційної інстанції не врахував, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Також суд залишив поза увагою, що стан виконання договірних зобов`язань необхідно розглядати комплексно, оскільки він прямо пов`язаний із виконанням інвестиційної програми. Отже, в результаті невиконання будь-яких зобов`язань за договором держава не отримала очікуваний результат від реалізації пакета акцій Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком";
- апеляційний господарський суд не повною мірою встановив факт виконання Відповідачем-1 зобов`язання за договором щодо створення ТМСП та передачу її у державну власність, у результаті чого суд дійшов хибних висновків щодо фактичного володіння, розпорядження та використання Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - Держспецзв`язку) ТМСП, а також про фактичну передачу Відповідачем-1 ТМСП у державну власність, попри відсутність акта приймання-передачі, передбаченого в пункті 22 Порядку, та відмову Центральної комісії;
- суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, дійшов висновку, що доводи Скаржника про порушення умов Договору, а саме невнесення інвестицій у вигляді грошових коштів за передані Відповідачу-1 акції, знайшли своє відображення в апеляційному порядку. Разом з тим суд дійшов хибного висновку, що навіть за наявності порушення Концепції, це не є істотним порушенням умов Договору.
При цьому Скаржник послався на частини п`яту, дев`яту статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" та пункт 25 Договору.
23. Відповідач-1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.
24. Відзив Відповідача-1 обґрунтований тим, що:
- згідно з частиною другою статті 651 ЦК України підставою для розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору, а не будь-яке порушення. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
- у касаційній скарзі Скаржник не зазначив, у чому саме полягає хибність тлумачення апеляційним судом положень статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" - у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку Скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в ухвалі від 22.12.2023 у справі №910/8069/22);
- у пункті 26 Договору наведений виключний перелік підстав для його розірвання, а саме невиконання покупцем обов`язків, визначених у підпунктах "а" та / або "б", "в", "г", "ґ" пункту 11.4 Договору. Зазначені обов`язки покупець виконав;
- невиконання покупцем інших обов`язків не визначене Договором як підстава для розірвання та може бути підставою для розірвання Договору лише у випадках, визначених законодавством. У позові та касаційній скарзі відсутні будь-які докази й доводи стосовно того, що невнесення інвестицій є істотним порушенням Договору;
- зобов`язання відповідно до підпункту "в" пункту 11.2 Договору щодо створення ТМСП виконане. Скаржник за жодних обставин не був значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні Договору. Відповідно, у цій справі відсутнє істотне порушення умов Договору з боку Відповідача-1 та відсутні підстави для розірвання Договору в судовому порядку.
25. Відповідач-2 подав відзив на касаційну скаргу, стверджуючи про відсутність правових підстав для задоволення вимоги Скаржника до Відповідача-2 про списання з рахунку Відповідача-1 відповідного пакета акцій Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" на рахунок держави.
26. Відзив Відповідача-2 обґрунтований таким:
- Відповідач-2 не є стороною Договору та не порушував його умови, не є ані власником пакета акцій Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", ані його володільцем, ані власником рахунку у цінних паперах, на якому обліковується пакет акцій. Таким власником - особою, якій професійний учасник депозитарної системи України відкрив рахунок у цінних паперах, є Відповідач-1. Натомість Відповідач-2, як депозитарна установа, лише здійснює облік прав на цінні папери (акції Публічного акціонерного товариства "Укртелеком") конкретного власника (Відповідача-1);
- ані Закон України "Про депозитарну систему України" (спеціальний нормативно-правовий акт, який визначає правові засади функціонування депозитарної системи України), ані інший нормативно-правовий акт (у тому числі Закон України "Про приватизацію державного майна") не містять приписи, які зобов`язують Відповідача-2, як депозитарну установу, за наслідками розірвання договору купівлі-продажу пакета акцій, стороною якого є його депонент, списувати акції з рахунку свого депонента. Більш того, за правилами норми ч.3 ст.18 Закону України "Про депозитарну систему України" депозитарній установі заборонено розпоряджатися цінними паперами, права на які обліковуються на рахунку депонента, номінального утримувача, або вчиняти будь-які інші дії з такими цінними паперами, крім дій, що вчиняються за дорученням депонента, номінального утримувача, або в інших випадках, передбачених законом;
- у матеріалах справи відсутні докази, а Скаржник не вказав, у чому полягає порушення його прав з боку Відповідача-2. Отже, Відповідач-2 не є належним відповідачем у справі;
- розірвання Договору та списання з рахунку Відповідача-1 відповідного пакета акцій на рахунок держави не співвідносяться як основна та похідна вимоги, оскільки списання акцій взагалі є неналежним способом захисту порушеного права. Водночас належним та ефективним способом захисту, що дозволяє відновити порушене право на акції (у випадку визнання судом його порушеним) шляхом повернення пакета акцій, є вимога про стягнення пакета акцій. Механізм примусової реалізації такої задоволеної у судовому порядку вимоги передбачений нормами Закону України "Про виконавче провадження". Зазначена позиція кореспондує позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.
Підстави передання справи на розгляд об`єднаної палати
27. Верховний Суд ухвалою від 19.03.2024 у складі колегії суддів: Білоус В.В. - головуючий, Васьковський О.В., Погребняк В.Я., передав справу №910/5663/22 (910/7708/17) на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду.
28. Зазначена ухвала мотивована необхідністю відступу від висновків, викладених у постанові колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №911/1102/19, щодо застосування положень частини другої статті 651 ЦК України як підстави для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації та про необхідність доведення істотності порушення договору.
29. Колегія суддів, зокрема, зазначила:
- спірні правовідносини як у справі №911/1102/19, так і в справі №910/5663/22(910/7708/17) стосуються приватизації державного майна, що регулювалися та регулюються спеціальним законом, - Законом України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 №2163-XII та Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18.01.2018 №2269-VIII;
- поряд з іншими принципами правового регулювання відносин приватизації державного майна (галузевих принципів) суттєве значення має й принцип узгодженості нормативних приписів права із суміжними інститутами права, що має гарантувати інтеграцію законодавства у сфері приватизації державного майна до національної системи права. Закон України "Про приватизацію державного майна" та Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна", як спеціальні нормативно-правові акти, мають пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов`язаних з приватизацією державного майна;
- норми спеціальних законів, на відміну від положень частини другої статті 651 ЦК України, не містять (не містили) такої підстави для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації як наявність саме істотного порушення умов договору та не встановлюють (не встановлювали) необхідність використання будь-яких критеріїв для надання оцінки істотності такого порушення і, зокрема, необхідності доведення обставин щодо завдання таким порушенням шкоди, внаслідок якої друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Натомість у положеннях спеціальних законів підставою для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації зазначено невиконання стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки, без встановлення критеріїв, унормованих у частині другій статті 651 ЦК України. З огляду на викладене, враховуючи характер спірних правовідносин, а також те, що такі правовідносини мали та мають чітке регулювання положеннями спеціального закону, пріоритет у застосуванні до таких правовідносин мають саме положення цього закону, а не загальних актів цивільного законодавства.
Розгляд справи об`єднаною палатою
30. Постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.02.2025 касаційну скаргу Позивача залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 у справі №910/5663/22 (910/7708/17) - без змін.
31. Постанова, зокрема, мотивована таким:
- Концепція не встановлює форми внесення інвестицій. Їх внесення у вигляді внеску до статутного капіталу було неможливим, адже призвело б до розмивання державного пакета акцій, що не відповідає вимогам законодавства. Отже, Відповідач-1 - акціонер, який володів контрольним пакетом акцій і визначав відповідно до вимог закону та статуту товариства напрямки й обсяги інвестування, забезпечив виконання відповідних зобов`язань (інвестиційних планів) з боку Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" та його дочірнього підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Тримоб". Порушення стосувалося лише того, що такі інвестиції вносилися не напряму Відповідачем-1, а по суті через реінвестування прибутку;
- суд апеляційної інстанції, встановивши, що порушення Відповідачем-1 Договору не входять ні до переліку виключних умов, визначених частиною другою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду з позовом), ані до переліку виключних умов для розірвання договору, визначених у Договорі (пункт 26), дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для його розірвання;
- відсутність встановленого судами попередніх інстанцій порушення інтересів Позивача як сторони договору (у тому числі відсутність жодної шкоди у вигляді збитків) також свідчить про відсутність порушення майнових інтересів держави, яка у спірних правовідносинах фактично діяла в особі Позивача. Невиконання Відповідачем-1 обов`язку щодо внесення інвестиції не призвело до погіршення фінансового становища Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" та виконання інвестиційного плану товариства, оскільки після приватизації воно здійснює прибуткову діяльність;
- презумпція, за якою будь-яке (навіть формальне) порушення умов приватизаційного договору або тимчасове невиконання зобов`язань за таким договором має наслідком його неминуче розірвання за рішенням суду та повернення об`єкта приватизації у державну власність, не ґрунтується на законі та може свідчити про порушення основоположного права особи щодо мирного володіння своїм майном. Тому можливість безумовного розірвання приватизаційного договору на підставі частини другої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду з позовом), яка передбачає перелік виключних умов для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації, законодавчо обмежена.
32. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив про відсутність підстав для відступу від висновку щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №911/1102/19, однак надав уточнення такого змісту:
- у разі встановлення судом такого порушення приватизаційного договору, яке входить до переліку виключних умов, визначених частиною другою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення з позовом до суду), з урахуванням обмежень, передбачених в абзаці 6 частини другої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення з позовом до суду), а також визначеного у договорі критичного значення неналежного виконання виключних умов, договір купівлі-продажу підлягає розірванню без встановлення обставин істотності такого порушення на підставі критеріїв, передбачених статтею 651 ЦК України;
- в інших випадках підставою для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації може бути його істотне порушення другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), що, крім того, вимагає встановлення у судовому порядку істотності такого порушення;
- частина дев`ята статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" має загальний і диспозитивний характер та не містить імперативних вказівок щодо обов`язкового розірвання чи визнання недійсним приватизаційного договору у разі невиконання будь-якого зобов`язання за ним однією із сторін, а тому не вступає у конкуренцію як норма спеціального закону з нормою статті 651 ЦК України, як загального закону;
- частина третя статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" не містить імперативного припису про обов`язковість розірвання договору купівлі-продажу у разі невиконання стороною виключних умов, а навпаки відсилає до загальним норм ЦК України, зазначаючи про те, що за наявності виключних умов для розірвання договору він розривається в передбаченому законодавством порядку, що не виключає можливості застосування приписів статті 651 ЦК України;
- наявність передбачених частиною третьою статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" виключних умов для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації не завжди є підставою для його автоматичного розірвання, а потребує додаткового встановлення істотності такого порушення у судовому порядку.
Зміст та мотиви окремої думки
33. Я не погоджуюся з висновками, яких дійшов Верховний Суд. Вважаю, що касаційна скарга підлягала частковому задоволенню, а постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 у справі №910/5663/22 (910/7708/17) в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання Договору - скасуванню. У цій частині Верховний Суд мав ухвалити нове рішення про задоволення позову та розірвати укладений між Скаржником і Відповідачем-1 Договір.
34. Моя позиція заснована на таких аргументах.
35. Направляючи справу №910/7708/17 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 28.08.2019, зокрема, зазначив, що до предмета доказування в цьому спорі належать обставини виконання покупцем свого обов`язку із внесення інвестицій; суд першої інстанції має перевірити та встановити, чи виконав покупець свій обов`язок за пунктом 6.2 6 Концепції щодо внесення інвестицій, у якому вигляді та на яку суму коштів це здійснено.
36. Ухвалюючи рішення від 01.06.2023 у справі №910/5663/22 (910/7708/17), Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що інвестування Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Тримоб" грошових коштів у товари / роботи / послуги, визначені Концепцією, за домовленістю з Відповідачем-1 є належним виконанням умов Договору. Ані законодавство, ані Договір не містять положень, які б передбачали обов`язок Відповідача-1 вносити інвестиції безпосередньо та особисто; визнав факт наявності усної домовленості Відповідача-1 з Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" про внесення інвестицій на виконання умов Договору.
37. Разом із тим суд апеляційної інстанції вважав помилковими та відхилив ці твердження, наголосивши, що участь в управлінні акціонерним товариством не може розцінюватися як інвестиції у розумінні норм Закону України "Про інвестиційну діяльність" (про що також наголосив Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 у цій справі). Втім, це не є істотним порушенням Договору, отже не може слугувати підставою для його розірвання.
38. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 07.02.2025 також вказав, що у Концепції йшлося про фінансування певних напрямків інвестиційної діяльності Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" і такі напрямки були профінансовані, але не самим покупцем (Відповідачем-1), а Відкритим акціонерним товариством "Укртелеком" (тобто чистий прибуток вкладався в розвиток товариства, а не виводився на виплату дивідендів акціонерам чи на поточні витрати товариства). Водночас порушення Відповідачем-1 зобов`язань щодо обсягів і строків внесення інвестицій на розвиток об`єкта приватизації не є тією виключною умовою, у разі невиконання якої договір купівлі-продажу підлягає розірванню.
39. У цьому контексті звертаю увагу, що метою продажу об`єкта приватизації є не тільки наповнення бюджету за рахунок виручки від продажу, а й досягнення інших економічних та соціально значущих цілей, інструментом чого може бути, зокрема, встановлення обов`язку покупця здійснити інвестиції задля забезпечення післяприватизаційного розвитку акціонерного товариства, чиї акції придбав покупець.
40. Відповідно до пункту 6.2 Концепції з метою впровадження цілей післяприватизаційного розвитку та забезпечення ефективності діяльності Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в інших напрямах Відповідач-1 планує внесення інвестицій (у вигляді грошових коштів, майна, інтелектуальної власності тощо) упродовж 5 років з моменту набуття права власності на акції Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" у розмірі не менше суми, яка є еквівалентом 450 000 000 доларів США. Напрямки внесення інвестицій (мобільний зв`язок, транспортна мережа, технічне переозброєння, цивільне будівництво, проектно-вишукувальні роботи тощо) та відповідні розміри будуть затверджуватись Відповідачем-1 шляхом складення кошторису інвестицій на кожний рік, виходячи з вимог ринку, фінансового стану товариства та корегування планів розвитку на майбутнє.
41. Частина перша статті 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
42. Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
43. Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що в пункті 6.2 Концепції чітко визначено внесення інвестицій саме Відповідачем-1. При цьому останній не надав доказів на підтвердження наявності домовленості між ним та Публічним акціонерним товариством "Укртелеком", Товариством з обмеженою відповідальністю "Тримоб" щодо здійснення інвестиційної діяльності (в тому числі й відповідних правочинів у письмовій формі).
44. Відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
45. За обставинами цієї справи Відповідач-1 не виконав обов`язку з внесення інвестицій на суму, еквівалентну 450 000 000 доларів США, що становить приблизно третину покупної ціни (за офіційним курсом Національного банку України на день укладення Договору). Такий значний розмір порушення, безперечно, тягне для продавця неможливість досягнення цілей Договору, неможливість використати його результати, на які очікував продавець.
46. Разом із тим, пославшись на частину другу статті 651 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що допущене Відповідачем-1 порушення не є істотним, а тому не може слугувати підставою для розірвання Договору.
47. На противагу цьому, Скаржник стверджував, що до зобов`язань за Договором підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна", відповідно до якої на вимогу однієї зі сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки. У результаті невиконання будь-яких зобов`язань за договором держава не отримала очікуваний результат від реалізації пакета акцій Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком".
48. Передаючи справу №910/5663/22 (910/7708/17) на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду, колегія суддів також мотивувала ухвалу необхідністю відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №911/1102/19, щодо застосування положень частини другої статті 651 ЦК України як підстави для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації та про необхідність доведення істотності порушення договору.
49. Отже, ключовим питанням у цій справі було те, яка норма підлягає застосуванню при визначенні підстав для розірвання договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації: частина друга статті 651 ЦК України або частина п`ята статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна".
50. При цьому вважаю, що частина п`ята статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" підлягала застосуванню в редакції, що була чинною на момент укладення спірного Договору: "На вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки".
51. Укладаючи Договір, сторони керувалися чинним на той час законодавством, яке визначало, зокрема, підстави його розірвання.
52. Згідно з преамбулою Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" цей Закон регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим.
53. Зазначене підкреслює особливу правову природу правовідносин у сфері приватизації, наявність контентуальних ознак, що притаманні саме цьому виду правовідносин. Отже, стан виконання договірних зобов`язань за приватизаційними договорами необхідно розглядати комплексно, зокрема, в економічній, інноваційно-інвестиційній, соціальній діяльності.
54. Приватизація є специфічною правовою формою відчуження об`єктів публічної власності, яка, зокрема, виявляється в тому, що із залученням цих об`єктів у сферу приватного відання виникає усічене право приватної власності на приватизоване майно. Власник такого майна по суті продовжує перебувати у правовідносинах із публічним власником та обтяжується низкою зобов`язань, що не притаманні цивілістичним відносинам власності. Звуження обсягу прав власника (покупця об`єкта приватизації) зумовлюється підставами виникнення й припинення права власності, метою, що ставиться на етапі придбання (продажу) відповідного майна, сферою використання об`єкта власності тощо, і це не може розглядатися як ущемлення чи обмеження прав покупця державного чи комунального майна як нового власника.
55. З огляду на правову природу приватизаційного законодавства як спеціального комплексного інституту його норми мають переважне значення порівняно із загальними нормами цивільного законодавства, наприклад, у частині, що стосується правил вчинення, виконання, розірвання та визнання недійсними приватизаційних правочинів.
56. За змістом абзацу 1 частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі: 1) істотного порушення договору другою стороною; та 2) в інших випадках, встановлених договором або законом.
57. Отже, підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного порушення його умов, відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення договірних правовідносин (аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №914/1688/21, від 23.01.2024 у справі №917/994/22, від 08.06.2021 у справі №903/242/20 та інших).
58. У цьому розумінні стаття 651 ЦК України є бланкетною. ЇЇ тлумачення дозволяє дійти висновку, що спеціальні випадки розірвання договору, які встановлюють відповідні закони, доповнюють положення ЦК України (при цьому не суперечать їм та не змінюють їх).
59. Норми ЦК України не встановлюють обмежень, згідно з якими договір може бути змінений або розірваний за рішенням суду лише у випадку істотного порушення, адже якщо в законі передбачені відповідні додаткові випадки, договір може бути розірваний на цій підставі.
60. Тлумачення частини другої статті 651 ЦК України через призму обмеження підстав розірвання договору лише випадком його істотного порушення (вузьке тлумачення) не відповідає змісту цієї норми, яка відсилає до "інших випадків, встановлених договором або законом". Приписи частини другої статті 651 ЦК України можуть сприйматися як загальний правовий принцип, що застосовується у виняткових випадках для оцінки істотності порушення договору, але не можуть заперечувати (виключати) встановлені в законі випадки розірвання договору як наслідки порушення такого договору.
61. Частина друга статті 651 ЦК України розрахована на невизначений (широкий) предмет регулювання, тоді як приписи статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" розраховані на вужче коло відносин, а саме відносини приватизації об`єктів публічної власності.
62. За таких обставин частина друга статті 651 ЦК України та частина п`ята статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" не можуть вважатися однопредметними, оскільки предмети цих норм відрізняються за колом відносин. Закон України "Про приватизацію державного майна" та Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" мають особливий (спеціальний) предмет регулювання, тоді як ЦК України регулює відносини купівлі-продажу у більш широкому колі відносин.
63. Норма права не може позбавлятися місця в правовій системі, зазнавати заперечення її регулятивної сили на користь заповнення поля правового регулювання загальною нормою, яка має інший предмет.
64. Більш того, законодавець передбачив, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання (частина друга статті 9 ЦК України). Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (частина друга статті 345 ЦК України). Принципами приватизації, зокрема, є законність, державне регулювання та контроль (частина друга статті 2 Закону України "Про приватизацію державного майна").
65. Станом на 11 березня 2011 року (укладення спірного Договору) Закон України "Про приватизацію державного майна" не передбачав "виключних умов" для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації. Отже, Скаржник та Відповідач-1 мали усвідомлювати, що підставою розірвання договору може слугувати не лише його істотне порушення, а загалом порушення встановлених Договором умов, як це було передбачено чинною нормою зазначеного закону.
66. Законодавець не встановив вимог та критеріїв до порушень зобов`язань за приватизаційним договором, за наявності яких інша сторона вправі розірвати його, зокрема, відсутня вказівка на істотність порушення та / або інші його ознаки.
67. Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню у державну власність, включаючи земельну ділянку.
68. Необхідно враховувати, що поряд з іншими принципами правового регулювання відносин приватизації державного майна (галузевих принципів) суттєве значення має принцип узгодженості нормативних приписів права із суміжними інститутами права, що має гарантувати інтеграцію законодавства у сфері приватизації державного майна до національної системи права.
69. Норми Закону України "Про приватизацію державного майна" та Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", на відміну від положень частини другої статті 651 ЦК України, не містили такої підстави для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації як наявність саме істотного порушення умов договору та не встановлювали необхідності використання будь-яких критеріїв для надання оцінки істотності такого порушення і, зокрема, необхідності доведення обставин щодо завдання таким порушенням шкоди, внаслідок якої друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації визначено невиконання стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки, без встановлення критеріїв, унормованих у частині другій статті 651 ЦК України.
71. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.01.2022 у справі №904/2524/19 зауважується, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність істотного порушення відповідачем умов договору за приписами частини другої статті 651 ЦК України та, відповідно, про відсутність підстав для розірвання договору.
72. З огляду на мотиви, наведені вище, вважаю, що за результатами розгляду справи №910/5663/22 (910/7708/17) існували підстави для від висновку щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України до правовідносин приватизації з формуванням такої позиції:
- до розірвання договору купівлі-продажу, укладеного в процедурі приватизації, застосовуються норми Закону України "Про приватизацію державного майна" / Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", оскільки вони мають особливий (спеціальний) предмет регулювання;
- підставою розірвання договору купівлі-продажу, укладеного в процедурі приватизації, є невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором, у визначені строки. З огляду на нормативну конструкцію частини п`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" / частини дев`ятої статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" таке порушення не обов`язково має бути істотним (коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору).
73. У цій справі правовою підставою позову Скаржник, зокрема, визначив статтю 27 Закону України "Про приватизацію державного майна", і саме ця стаття повинна застосовуватися при визначенні підстав для розірвання договору про приватизацію державного майна.
74. Натомість суд апеляційної інстанції, констатуючи порушення Відповідачем-1 умов Договору, хибно послався на частину другу статті 651 ЦК України та зазначив, що невнесення Відповідачем-1 інвестицій у грошовій формі не може оцінюватися як істотне порушення Договору, оскільки воно не спричинило істотної шкоди Скаржнику.
75. Істотне порушення приватизаційного договору іншою стороною, безумовно, є підставою для його розірвання, однак не може слугувати додатковою обов`язковою кваліфікуючою ознакою, якщо інше не встановлено законом або домовленістю сторін. Суд, встановивши порушення договірних зобов`язань, не повинен досліджувати, чи є таке порушення істотним, оскільки це не впливає на юридичну кваліфікацію підстав для розірвання приватизаційного договору.
76. За таких обставин підлягали відхиленню доводи Відповідача-1, що в пункті 26 Договору наведений виключний перелік підстав для його розірвання, а саме невиконання покупцем обов`язків, визначених у підпунктах "а" та / або "б", "в", "г", "ґ" пункту 11.4 Договору; невиконання покупцем інших обов`язків не визначене Договором як підстава для розірвання та може бути підставою для розірвання Договору лише у випадках, визначених законодавством.
77. Як вже було зазначено, невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки може бути підставою для розірвання договору або визнання його недійсним за рішенням суду з огляду на приписи частини п`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна". Умови Договору не можуть суперечити вимогам закону.
78. Більш того, згідно з пунктом 25 Договору (який закріплює більш загальне формулювання) у разі невиконання покупцем зобов`язань за договором продавець має право в установленому законодавством порядку порушити питання про його розірвання та повернення пакета акцій за актом приймання-передавання у державну власність.
79. Незастосування статей 27, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", попри порушення договору покупцем (зокрема, на користь обмежувального тлумачення частини другої статті 651 ЦК України), може призвести до втрати державою законної можливості повернути об`єкт приватизації, що є неприпустимим.
80. Щодо зобов`язання Відповідача-2 списати з рахунку Відповідача-1 спірний пакет акцій, звертаю увагу на таке.
81. У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції концепція "майна" (possessions) має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і "майном".
82. Аналіз практики ЄСПЛ дає змогу зробити висновок, що термін "майно" (possessions) стосується низки об`єктів, щодо яких у фізичних і юридичних осіб виникли або можуть виникати в майбутньому майнові інтереси: 1) речей; 2) майнових прав; 3) активів; 4) боргових зобов`язань за судовими рішеннями; 5) корпоративних прав на активи компаній; 6) майнових прав, які виникають із зобов`язань на фондовому та інших фінансових ринках; 7) клієнтського портфелю компанії; 8) прав, які надаються за банківськими та іншими ліцензіями у сфері здійснення професійної діяльності; 9) прав та інтересів щодо очікуваного доходу; 10) прав, які стосуються об`єктів інтелектуальної власності; 11) прав щодо передачі майна та/або житла в оренду; 12) прав на отримання соціальних виплат та пенсій; 13) пов`язані із завданням шкоди майну особи внаслідок збройних конфліктів.
83. Загалом акція компанії, яка має економічну цінність, разом з іншими її похідними правами, що надають можливість акціонеру впливати на компанію, може вважатися "майном" (рішення ЄСПЛ у справах "Sovtransavto Holding проти України" від 25.07.2002, "Shesti Mai Engineering OOD та інші проти Болгарії" від 20.09.2011).
84. У пункті 2.4 мотивувальної частини рішення від 12.10.2022 №8-р(I)/2022 Конституційний Суд України дійшов висновку, що держава встановлює як потрібні ті заходи втручання у право власності, які дають змогу досягти легітимної мети з дотриманням принципів правомірного втручання.
86. При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
87. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
88. Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" в разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню у державну власність, включаючи земельну ділянку. Порядок повернення в державну власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затверджується Кабінетом Міністрів України.
89. На сьогодні є чинним Порядок повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затверджений Наказом Фонду державного майна України від 18.10.2018 №1331 (далі - Порядок №1331).
90. Згідно з пунктом 1 розділу І Порядку №1331 він регулює відносини, пов`язані з поверненням у державну (комунальну) власність об`єкта приватизації, відчуженого за результатами його продажу на аукціоні або шляхом викупу, у разі розірвання договору купівлі-продажу цього об`єкта за згодою сторін, за рішенням суду у зв`язку з невиконанням умов договору або визнанням його судом недійсним.
91. Повернення у державну (комунальну) власність об`єкта приватизації у примусовому порядку поширюється на випадки розірвання договору купівлі-продажу за рішенням суду у зв`язку з невиконанням умов договору купівлі-продажу або визнанням його судом недійсним (пункт 1 розділу IV Порядку №1331).
92. За змістом пункту 1 розділу ІІІ Порядку №1331 повернення власником пакета акцій органу приватизації здійснюється протягом 3 робочих днів з дня розірвання договору купівлі-продажу шляхом підписання акта приймання-передачі пакета акцій товариства, який підписують орган приватизації та власник, та проведення облікових операцій на рахунках в цінних паперах органу приватизації та власника в депозитарних установах відповідно до законодавства про депозитарну систему в Україні. Власник зобов`язаний підписати акт приймання-передачі пакета акцій товариства та забезпечити проведення облікової операції (списання / переказ) щодо пакета акцій, що повертається у державну (комунальну) власність, зі свого рахунку в цінних паперах протягом 3 робочих днів з дня розірвання договору купівлі-продажу. Орган приватизації зобов`язаний прийняти за актом приймання-передачі пакет акцій та забезпечити проведення облікової операції (зарахування) щодо пакета акцій, що повертається у державну (комунальну) власність, протягом 3 робочих днів з дня розірвання договору купівлі-продажу.
93. Отже, у разі розірвання Договору судом повернення пакета акцій здійснюється відповідно до Порядку №1331. Рішення суду, що набрало законної сили, є самостійною та достатньою підставою для повернення об`єкта приватизації (в цій справі - спірного пакета акцій) в державну власність.
94. Водночас приписи Порядку №1331 зобов`язують підписати акт приймання-передачі пакета акцій товариства та забезпечити проведення облікової операції (списання / переказ) власника (Відповідача-1), а не депозитарну установу (Відповідача-2).
95. Таким чином, позовна вимога про зобов`язання Відповідача-2 списати пакет акцій з рахунку Відповідача-1 є похідною (слугує наслідком розірвання Договору), однак була пред`явлена Скаржником передчасно.
96. Суд апеляційної інстанції встановив, що у матеріалах справи відсутні докази, а Скаржник не вказав, у чому полягає порушення його прав з боку Відповідача-2. Відсутність порушеного або оспорюваного права Скаржника щодо списання спірного пакета акцій є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову у цій частині.
97. З урахуванням зазначеного, вважаю, що касаційна скарга підлягала частковому задоволенню. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 у справі №910/5663/22 (910/7708/17) в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання Договору необхідно було скасувати. У цій частині Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду мав ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Суддя Г. Вронська