УХВАЛА

18 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 902/807/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Вовк У.Я. (адвокат)

відповідача - Руденко Т.С. (адвокат)

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо науково-дослідне підприємство "Еліта"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Логістік Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо науково-дослідне підприємство "Еліта"

про стягнення 2 333 260,64 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Логістік Україна" (далі - ТОВ "Інтер Логістік Україна", позивач) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо науково-дослідне підприємство "Еліта" (далі - ТОВ ВНДП "Еліта") про стягнення 2 333 260, 64 грн.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 05.11.2024 (суддя Яремчук Ю.О.) в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 21.11.2024 (суддя Яремчук Ю.О.) заяву представника відповідача ТОВ ВНДП "Еліта" про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат у справі № 902/807/24 щодо розподілу витрат на правничу допомогу - задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Інтер Логістік Україна" на користь ТОВ ВНДП "Еліта" 15 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті задоволення заяви відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 (колегія суддів: Павлюк І.Ю., Розізнана І.В., Грязнов В.В.) рішення Господарського суду Вінницької області від 05.11.2024 у справі скасовано.

Прийнято нове рішення, яким задоволено позов.

Стягнуто з ТОВ ВНДП "Еліта" на користь ТОВ "Інтер Логістік Україна" 2 000 880,00 грн основного боргу, 85 235,49 грн інфляційних втрат та 247 145,15 грн 20% річних. Стягнуто з ТОВ ВНДП "Еліта" на користь ТОВ "Інтер Логістік Україна" судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 27 999,12 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 41 998,68 грн.

Додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 21.11.2024 у справі №902/807/24 скасовано. Відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ТОВ ВНДП "Еліта" про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат у справі № 902/807/24 щодо розподілу витрат на правничу допомогу.

ТОВ ВНДП "Еліта", не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанції, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить постанову апеляційного господарського суду скасувати і залишити рішення та додаткове рішення місцевого суду в силі.

У відзиві на касаційну скаргу (який подано в межах частини восьмої статті 165 ГПК України) ТОВ "Інтер Логістік Україна" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції залишити без змін.

Крім того, ТОВ "Інтер Логістік Україна" подано клопотання, в якому позивач просить закрити касаційне провадження на підставі статті 296 ГПК України, оскільки, на його переконання, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі не є подібними з правовідносинами у цій справі, яка розглядається. Від ТОВ "Інтер Логістік Україна" 18.03.2025 (документ сформовано в системі "Електронний суд" 17.03.2025) надійшло клопотання без прохальної частини. В судовому засіданні, яке відбулося 18.03.2025 представник позивача надала свої пояснення щодо зазначеного вище клопотання, з яких вбачається, що це клопотання є додатковими письмовими поясненнями по справі.

Касаційна скарга ТОВ ВНДП "Еліта" подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке.

ТОВ ВНДП "Еліта", обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права (статтю 86, частину першу, другу, четверту, п`яту статті 236 та частину четверту статті 238 ГПК України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 910/15977/20, від 02.03.2023 у справі № 804/644/16.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

У справі, яка переглядається (№ 902/807/24), судами попередніх інстанцій встановлено, зокрема, таке.

Між ТОВ ВНДП "Еліта" (Продавець) та ТОВ "Інтер Логістік Україна" (Покупець) 05.09.2023 укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №12284/к (далі - Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених Договором, Продавець відповідно до попередньої домовленості з Покупцем, зобов`язується передати (поставити) Покупцем власність сільськогосподарську продукцію згідно вимог Специфікації по якості та безпечності до даного Договору, у заліковій вазі та терміни, визначені у Додатках до даного Договору (що далі іменується "Товар"), а Покупець зобов`язується прийняти Товар і у визначений строк сплатити його вартість.

Порядок та умови оплати Товару зазначено в Додатках до Договору. Ціна на Товар зазначається згідно положень Додатку №2 до даного договору та видаткових накладних на кожну партію поставки Товару окремо. Загальна сума Договору визначається як сума вартості Товару з ПДВ, поставленого Продавцем згідно всіх видаткових накладних, які підписані Сторонами протягом строку дії цього договору, з урахуванням підписаних додаткових угод та коригувань по накладних, але у будь- якому разі не перевищує 22 050 000,00 грн з урахуванням ПДВ (пункт 2.2 Договору).

Відповідно до пункту 4.2.1 Договору Покупець має право вимагати здійснення поставки Товару згідно з умовами Договору та Додатків у встановлені строки.

Пунктом 4.3.1 Договору передбачено, що Продавець зобов`язаний передати Продавцю Товар належної якості, в обумовленій Сторонами кількості, асортименті та строки.

Згідно з пунктом 7.1 Договору первинний строк дії Договору встановлюється до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань по договору.

Пунктом 4.1 Додатку №1 до Договору Сторони домовилися про авансовий платіж в розмірі 1 500 000 грн 00 коп. Покупцем на розрахунковий рахунок Продавця не пізніше 3 днів з моменту підписання договору. Авансовий платіж вираховується з вартості поставленого товару. Ціна за одиницю товару встановлена 12 600 грн за тонну.

Пунктом 1 Додатку №2 до Договору сторони визначили наступний предмет поставки та термін поставки:

1.1.Найменування сільськогосподарської культури (Товару) насіння озимої пшениці "Нордіка".

1.2.Товар є продукцією виробництва - власного.

1.3.Код УКТ ЗЕД повністю (для імпортного Товару) або перші 4 цифри (для іншого) - 1201.

1.4.Залікова вага 1750 тонн +/-5%.

1.5. Рік врожаю сільськогосподарської продукції 2023.

1.6. Місце поставки: насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт", 23800, вул. Микитенка, 25, Вінницька обл., Гайсинський район, м. Теплик.

Пунктом 2 Додатку №2 до Договору визначено, що термін поставки - протягом двох днів з моменту оформлення товаро-транспортної накладної із цінами, визначеними згідно даного Додатку до Договору. Кінцева дата поставки не перевищує 25.09.2023 року.

Пунктом 3.1 Додатку № 2 до Договору визначено, що поставка Товару здійснюється за рахунок Продавця його власним транспортом або транспортом Перевізника на зерновий склад, вказаний у даному додатку до Договору. Відвантаження Товару в місці поставки здійснюється силами та за рахунок Продавця. Моментом відвантаження Товару Продавцем є його отримання Покупцем відповідно до п.3.3 даного Додатку до Договору з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно- транспортна накладна).

Судами встановлено, що ТОВ "Інтер Логістік Україна" в період з 15.09.2023 по 01.11.2023 сплатило на рахунок ТОВ ВНДП "Еліта" грошові кошти у сумі 2 000 880,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до товарно-транспортних накладних від 18.09.2023 №1-4, від 19.09.2023, №5-7, від 20.09.2023 №8-9 відповідачем доставлено до пункту розвантаження: Вінницька обл., Гайсинський р-н, смт. Теплик, вул. Микитенка, 25Ж, де вантажоодержувачем зазначено "Інтер Логістік Україна".

Позивач стверджує, що відповідачем не було виконано умови договору в зв`язку із чим, ТОВ "Інтер Логістік Україна" зверталося до ТОВ ВНДП "Еліта" з вимогами про повернення попередньої оплати, зокрема, у вимогах від 08.12.2023, 24.01.2024, 01.07.2024.

Директор ТОВ ВНДП "Еліта" Володимир Токарчук 10.08.2024 листом №2 звернувся до ТОВ "Інтер Логістік Україна" з письмовою вимогою про те, що відповідно до пункту 1.6 додатка 2 Договору ТОВ ВНДП "Еліта" виконала умови Договору та поставило продукцію на насіневий склад №1 СОК "Золотий стандарт", адреса складу: 23800, Вінницька обл., Гайсинський р-н, смт. Теплик, вул. Микитенка, 25. Залікова вага насіневої пшениці 1750,0 тон на суму 21000,00 тис. грн., повідомивши, що підприємство ТОВ "Інтер Логістік Україна" оплатило кошти в сумі 2000,880 тис. грн, решта суми за товар не надійшла, з проханням отримати оплачену продукцію.

У відповідь на вищезазначений лист ТОВ "Інтер Логістік Україна направило лист від 28.08.2024 вих. № ІЛУ2408-28 про те, що з 18.12.2023 ТОВ ВНДП "Еліта" порушило свій обов`язок щодо повернення суми, сплаченої за Товар, який так і не було поставлено. У цьому листі позивач зазначив також про листи на повернення коштів від 11.12.2023 та від 29.01.2024.

Крім того, судами встановлено, що в матеріалах справи міститься Довідка від 14.10.2024 №2 надана СОК "Золотий стандарт" зі змісту якої слідує, що СОК "Золотий стандарт" підтверджує, що ТОВ ВНДП "Еліта" в рахунок поставки товару згідно з Договором на склад № 1 СОК "Золотий стандарт" за адресою: 23800, Вінницька обл., Гайсинський р-н., м. Теплик, вул. Микитенка, 25, було прийнято на збереження товар, доставлений згідно з товарно-транспортними накладними від 18.09.2023 № 1-4, від 19.09.2023 № 5-7 та від 20.09.2023 № 8-9, загальною масою 200 тонн і в даний момент зберігається на зазначеному складі. Вантажоодержувачем ТОВ "Інтер Логістік Україна" даний товар не забрано.

У зв`язку із невиконанням поставки товару відповідачем, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення основного боргу, інфляційних та 20% річних.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідно до Договору між сторонами погоджено, що відвантаження товару буде здійснюватися до пункту розвантаження, покупець (ТОВ "Інтер Логістік Україна") зобов`язаний прийняти та оплатити Товар, поставлений відповідно до умов договору. Суд зазначив, що матеріали справи не містять та позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо того, що ТОВ "Інтер Логістік Україна" вчинені дії на виконання своїх зобов`язань. Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідач виконав своє зобов`язання з поставки товару, про що свідчить товарно транспортні накладні від 18.09.2023 №1-4, від 19.09.2023, №5-7, від 20.09.2023 №8-9, де на виконання умов договору відповідачем доставлено до пункту розвантаження: насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт", 23800, вул. Микитенка, 25, Вінницька обл., Гайсинський район, м. Теплик в термін до 25.09.2024. За доводами суду, враховуючи умови договору, та докази, що наявні матеріалах справи відповідач своєчасно поставив товар у визначене місце поставки до 25.09.2023.

Втім, апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, зазначив про те, що у спірних правовідносинах слід дослідити та встановити наявність/відсутність факту поставки відповідачем товару (насіння пшениці озимої) на насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт" (що визначено договором) та його прийняття позивачем. Апеляційний господарський суд зазначив про те, що матеріали справи не містять первинних документів бухгалтерського обліку, зокрема, видаткових накладних, які містять відомості про господарську операцію з поставки товару відповідачем на насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт".

Відповідач, стверджуючи про поставку товару на насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт", вважає, що вказані обставини підтверджуються товарно транспортними накладними (далі - ТТН) від 18.09.2023 №1-4, від 19.09.2023, №5-7, від 20.09.2023 №8-9, згідно з яких відповідачем було доставлено до пункту розвантаження: насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт", 23800, вул. Микитенка, 25, Вінницька обл., Гайсинський район, м. Теплик в термін до 25.09.2024.

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши надані відповідачем ТТН №2-9, зазначила, що в верхній частині в полі "Вантажоодержувач" зазначено ТОВ "Інтер Логістік Україна", у нижній частині (Відомості про вантаж) поряд з полем "Прийняв (відповідальна особа Вантажоодержувача)" зазначено завсклад Кривоніс М. Л., проставлено підпис та відбиток печатки Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Золотий стандарт". Також на вказаних ТТН наявна печатка ТОВ ВНДП "Еліта".

Водночас, вказані ТТН не містять відомостей щодо прийняття товару ТОВ "Інтер Логістік Україна", зокрема відсутній підпис уповноваженого представника покупця на прийняття товару.

Матеріали справи не містять доказів прийняття товару позивачем щодо якості та кількості товару як це передбачено умовами Договору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявні у матеріалах справах ТТН №2-9 не підтверджують факт передавання товару покупцю ТОВ "Інтер Логістік Україна" та не можуть підтверджувати факт поставки товару.

Колегія суддів відхилила посилання відповідача на ТТН від 18.10.2023 №1, оскільки у вказаній накладній зазначений пункт розвантаження м. Львів, вул. Луганська, 3, що не відповідає умовам договору.

Також колегія суддів звернула увагу, що в матеріалах справи містяться вимоги позивача від 08.12.2023, 24.01.2024, 01.07.2024 щодо повернення коштів, які були перераховані відповідачу за товар. На вказані вимоги відповідачем не надано відповідей. Лише після звернення із позовною заявою відповідачем 10.08.2024 надіслав позивачу вимогу щодо отримання оплаченого позивачем товару, який був поставлений відповідачем на насіннєвий склад №1 СОК "Золотий стандарт".

Також, лише після звернення до суду із позовною заявою у цій справі СОК "Золотий стандарт" надав ТОВ ВНДП "Еліта" довідку від 14.10.2024 №2, згідно з якої СОК "Золотий стандарт" прийняло на збереження товар, доставлений згідно з ТТН № 1-4 від 18.09.2023, від 19.09.2023 № 5-7 та від 20.09.2023 № 8-9.

Посилання відповідача на повідомлення позивача про поставку товару на склад в телефонному режимі колегія суддів апеляційної інстанції відхилила , оскільки такі доводи не підтверджені доказами. Також судом критично оцінено доводи відповідача, що останній зареєстрований у реєстрі платників податку на додану вартість з 01.10.2023, що підтверджується витягом з реєстру платників податків на додану вартість за індивідуальним податковим номером, а тому у відповідача не було обов`язку реєструвати податкову накладну. Суд звертає увагу, що у спірних ТТН зазначено ціна за товар з ПДВ. Однак відповідач не надає на підтвердження реальності господарської операції доказів реєстрації податкових накладних після поставки товару. Така поведінка відповідача є суперечливою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не надано доказів наявності реального руху товару.

З огляду на встановлені обставини справи, ураховуючи, що відповідачем, за наявності обставин заперечення позивачем факту поставки товару, окрім ТТН, не надано суду належних доказів на підтвердження реальності здійснення господарської операції, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про задоволення позову.

Водночас у справі № 910/15977/20, на неврахування висновків яких посилається скаржник, предметом спору є вимоги про стягнення заборгованості, з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар, а саме - кукурудзи 3-го класу. Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у справі № 910/15977/20 та направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що судами попередніх інстанцій неповно досліджено обставини справи з наданням їм оцінки, що відображено у судових рішеннях. Не з`ясувавши обставин щодо поставки товару та не дослідивши пов`язані з аргументами відповідача докази, що, у свою чергу, потягло відсутність мотивування щодо цих аргументів, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду даної справи.

Верховний Суд враховує, що у постанові Верховного Суду у справі № 910/15977/20, Суд в контексті застосування стандарту доказування "вірогідність доказів" (стаття 86 ГПК України) виклав відповідний правовий висновок. Втім, проаналізувавши судові рішення у справі № 910/15977/20 та у справі, що зараз розглядається Верховним Судом, касаційний суд вважає, що ці справи не є подібними, зважаючи на всі критерії подібності, оскільки справи є різними за встановленими судами обставинами справи.

У справі № 804/644/16 розглядався адміністративний спір про скасування податкового повідомлення-рішення. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався, зокрема, на те, що висновки за результатами проведеної податкової перевірки контролюючого органу про допущені товариством порушення норм податкового законодавства внаслідок обліку господарських операцій з контрагентами-постачальниками, реальність здійснення яких заперечує відповідач, є безпідставними, ґрунтуються на підставі податкової інформації щодо господарської діяльності та податкової дисципліни контрагентів та суб`єктивних суджень (припущеннях) посадових осіб контролюючого органу.

Верховний Суд у постанові від 02.03.2023 у справі № 804/644/16 виклав правову позицію про те, що наявність або відсутність ТТН та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції з придбання або продажу ТМЦ, якщо інші дані свідчать про рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків. Крім того, ТТН є доказом факту перевезення (переміщення) товару, тому є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною. Отже, визначальним щодо податкових наслідків вчинення господарської операції є сукупність обставин, встановлених судом на підставі оцінки належних та допустимих доказів, щодо здійснення господарської операції. Висновок суду про реальність господарської операції для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Правовідносини у справі № 804/644/16 стосуються захисту прав та законних інтересів платника податків у адміністративних правовідносинах.

Отже, відсутні підстави вважати, що висновки, зроблені Верховним Судом у наведених скаржником справах, зроблені з урахуванням однакових фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судового рішення.

За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги, клопотання позивача щодо закриття касаційного провадження та аналізу висновків судів попередніх інстанцій Судом встановлено, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах не є схожими за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення прийнято без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається скаржник, не знайшли свого підтвердження.

Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, а також є такими, які не узгоджуються з підставою касаційного оскарження, визначеною самим скаржником. Крім того, із тексту оскаржуваного рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції надав оцінку доказів.

Враховуючи вищенаведене, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності, оскільки фактичні обставини у вищевказаних справах є відмінними від обставин цієї справи, а тому висновки, які здійснені судом касаційної інстанції у зазначених справах, не є релевантними для справи № 902/807/24.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 910/12405/21, від 21.03.2023 у справі № 908/125/18, від 19.04.2023 у справі № 921/64/22, від 06.06.2023 у справі № 914/217/22, від 09.04.2024 у справі № 910/6316/23).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ ВНДП "Еліта" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 у справі № 902/807/24.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо науково-дослідне підприємство "Еліта" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 у справі № 902/807/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Малашенкова