УХВАЛА

11 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/4783/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

позивача - Костюченко О. В.,

відповідача - не з`явилися,

третя особа - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпровської міської ради

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2024 (судді: Іванов О. Г. - головуючий, Верхогляд Т. А., Парусніков Ю. Б.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 (суддя Золотарьова Я. С.) у справі

за позовом Дніпровської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІДЕР ФІНАНС"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Латоніс"

про скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

1. У вересні 2023 року Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІДЕР ФІНАНС" (далі - ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС") про:

- усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56, шляхом зобов`язання ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" знести самочинно побудоване нерухоме майно, а саме: господарську будівлю (тимч.) літ. "В"; очисну споруду № 1; пристрій прийому та зливу палива № 12; цінове табло № 13; ємність для зберігання зріджених вуглеводних газів № 14; колонку газорозподільну № 15; блискавковідвід № 16, 17, 18; яму вигрібну № 19; септик № 20; очисну споруду № 21, 22, що розташовані на спірній земельній ділянці (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) (далі - спірне майно/об`єкт нерухомого майна);

- припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56 (реєстраційний номер: 101) із закриттям розділу.

2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 152, 211, 212 Земельного кодексу України, статті 321, 331, 391, 375, 376 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що на земельній ділянці за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56 відповідачем безпідставно побудовано об`єкти нерухомого майна та розширено автозаправну станцію з магазином (далі - АЗС з магазином), а саме здійснено добудову спірного нерухомого майна за відсутності дозвільних документів.

3. У відзиві на позовну заяву ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС", вважаючи відсутніми підстави для її задоволенні, вказувало на тому, що автозаправну станцію товариство отримало від Товариства з обмеженою відповідальністю "Латоніс" (далі - ТОВ "Латоніс") як побудований, прийнятий в експлуатацію та оформлений з реєстрацією в Державному реєстрі прав, діючий об`єкт нерухомого майна.

При цьому ТОВ "Латоніс" набуло право власності на об`єкт нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу.

У ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" наявна копія акта державної-технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 24.02.1999, а саме АЗС з магазином за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56.

Зазначене спростовує твердження позивача про те, що даний об`єкт нерухомості може вважатися самочинним будівництвом.

ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" не будувало об`єкти нерухомого майна та не проводило розширення автозаправної станції з магазином.

Також відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

4. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2024, у задоволенні позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що АЗС з магазином як об`єкт нерухомого майна була побудована та введена в експлуатацію без будь-яких порушень 24.02.1999 та зареєстрована як об`єкт нерухомого майна 17.05.2004. У 2017 році ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" набуло право власності на АЗС з магазином шляхом отримання цього об`єкту нерухомості в якості внеску до статутного капіталу.

Суди установили, що жодних доказів, які б підтверджували реконструкцію, розширення або перебудову об`єкту нерухомого майна позивачем до матеріалів справи не надано. Довідка, складена інженером з інвентаризації нерухомого майна не підтверджує факт самочинного будівництва.

5. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024, та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2024, Дніпровська міська рада у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із неправильним застосуванням судами статті 376 Цивільного кодексу України.

Скаржник зазначає, що суди не врахували, що ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" безпідставно побудувало спірні об`єкти нерухомого майна та розширило АЗС з магазином, а саме добудувало складові, про знесення яких заявлено позов.

Як зазначає заявник касаційної скарги, положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 200/2192/18.

Однак, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що право приватної власності на самочинно збудоване нерухоме майно, деякі складові якого відповідно до наданого на розгляд державного реєстратора технічного паспорту є тимчасовими спорудами, взагалі не підлягають державній реєстрації.

У цьому випадку відповідач без звернення до компетентного органу з метою отримання дозвільної документації на здійснення будівельних робіт та отримання земельної ділянки у власність або у користування для проведення будівельних робіт, здійснив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка віднесена до комунальної власності та провели неправомірну державну реєстрацію, що надало можливість використовувати об`єкт нерухомого майна, який не пройшов процедуру відповідності архітектурно-будівельних норм та нормативних документів.

Скаржник звертає увагу на тому, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанови від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18).

Додатково скаржник зазначає, що Верховний Суд у постановах від 02.06.2021 у справі №509/11/17 та від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20 зробив висновки згідно з якими ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, спричиненого таким порушенням, є вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України, а належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови на час розгляду цієї справи.

6. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

7. Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 25.02.1999 № 362 затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію автозаправної станції (далі - АЗС) з магазином на вул. Набережній Заводській, 56.

Дозволено Товариству з обмеженою відповідальністю "Глоріус" (далі - ТОВ "Глоріус") ввести в експлуатацію АЗС з магазином на вул. Набережній Заводській, 56, прийняту за актом державної технічної комісії, затвердженим цим рішенням, та оформити за ТОВ "Глоріус" право власності.

Відповідно до Акта державної-технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 24.02.1999 прийнято до експлуатації АЗС з магазином за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, 56.

11.05.2004 рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1195 оформлено право колективної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Славія" (далі - ТОВ "Славія) на автозаправну станцію, у тому числі: будівля АЗС з магазином літ. "А-1", загальною площею 106,1 м2, навіс літ. "Б", колонки № 7-11, резервуарний парк № 2-6 за адресою: вул. Набережна Заводська, 56, про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.04.2004, серія САА № 905147.

На підставі договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна від 06.03.2009, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А. В. за реєстровим № 631, ТОВ "Славія" було передано ТОВ "ЛАТОНІС" АЗС з магазином на вул. Набережна Заводська, 56 у м. Дніпро.

У подальшому, ТОВ "ЛАТОНІС" передало як внесок до статутного капіталу ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС", згідно з актом приймання-передачі від 15.03.2017, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К. Ю. за реєстраційними № 1338, 1339, АЗС з магазином, яке складається з: АЗС з магазином літ. "А-1" (загальною площею 106,1 м2); навіс № Б; господарська будівля (тимч.) літ. "В"; камера з фільтром № 1; резервуари № 2-6; бензоколонки № 7-11; зливна горловина № 12; піновий пілон № 13; мостіння І, II.

Суди установили, що в інформаційній довідці від 24.12.2018 № 18, виданої інженером з інвентаризації нерухомого майна Гаврішевським Ю. О., зазначено про проведення технічної інвентаризації АЗС з магазином, за результатами якої встановлено, що у будівлі АЗС з магазином літ. "А-1" зменшилась загальна площа на 0,9 м2 та становить 105,2 м2 за рахунок уточнення лінійних розмірів, також проведено уточнення назв та кількості споруд, які під час попередньої інвентаризації були невірно названі та під час складання технічної документації перейменовані, а саме камера з фільтром № 1, резервуари № 2-6, бензоколонки № 8-11, зливна горловина № 12, ціновий пілон № 13, мостіння І, II стали № 1 - очисна споруда, № 2-6 - ємності для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 8-11 - колонки паливороздавальні, № 12 - пристрій прийому та зливу палива, № 13 - цінове табло, І, ІІ - замощення, та помилково пропущені споруди такі, як: № 14 - ємність для зберігання зріджених вуглеводневих газів, № 15 - колонка газороздавальна, № 16-18 - блискавковідводи, № 19 - яма вигрібна, № 20 - септик, № 21, 22 - очисні споруди, ІІІ ІV - замощення, що, відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773 (зі змінами і доповненнями) не належить до самочинного будівництва.

Також, суди установили, що 27.03.2020 ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" звернулося до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за внесенням змін до Державного реєстру прав додавши технічний паспорт, виготовлений ФОП Гаврішевським Ю. О. станом на 24.12.2018, та інформаційну довідку від 24.12.2018 № 18, виготовлену інженером з інвентаризації нерухомого майна Гаврішевським Ю. О.

Рішенням державного реєстратора Сакалюка С. Г. від 27.03.2020 № 51802599 внесено зміни до розділу Державного реєстру прав з реєстраційним номером 101 та зазначено наступний опис нерухомого майна - автозаправна станція з магазином, яка складається з: АЗС з магазином літ. А-1 (загальною площею 105,2 м2); навіс №Б: хоз. будівля (тимч.) літ. В; очисна споруда №1; ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів №2, 3, 4, 5, 6; колонка паливороздавальна № 8, 9, 10, 11; пристрій прийому та зливу палива № 12; цінове табло №13; ємність для зберігання зріджених вуглеводних газів № 14; колонка газороздавальна № 15; блискавковідвід № 16, 17, 18; яма вигрібна № 19; септик № 20; очисна споруда № 21, 22; замощення І, II, III, IV.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56, зареєстровано право приватної власності ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" на АЗС з магазином (тип об`єкту), яке складається з: АЗС з магазином літ.А-1 (загальною площею 105,2м2); навіс № Б; госп. будівля (тимч.) літ. "В"; очисна споруда № 1; ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів № 2, 3, 4, 5, 6; колонка паливороздавальна № 8, 9, 10, 11; пристрій прийому та зливу палива № 12; цінове табло № 13; ємність для зберігання зріджених вуглеводних газів № 14; колонка газороздавальна №15; блискавковідвід № 16, 17, 18; яма вигрібна № 19; септик № 20; очисна споруда № 21, 22; замощення І, II, III, IV (опис об`єкту) (реєстраційний номер: 101) на підставі акта прийому-передачі від 15.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К. Ю. за реєстраційними № 1338, 1339.

8. Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" знести самочинно побудоване нерухоме майно та припинення права власності із скасуванням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна з посиланням, зокрема, на положення статті 376 Цивільного кодексу України.

Позивач вказував на те, що згідно з листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 22.12.2021 № 4/1-503, відомості щодо дозвільної документації (повідомлення про початок виконання підготовчих та будівельних робіт або дозволів) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56, відсутні.

У листах Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 30.12.2021 № 4/1-1126 та від 10.03.2023 № 4/11-127 повідомлено, що станом на 28.02.2023 за результатами пошуку земельної ділянки за адресою вул. Набережна Заводська, 56 в Інформаційній (автоматизованій) підсистеми "Фіскальний кадастр Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська" не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правих угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами.

З урахуванням відсутності дозвільної документації та здійснення відповідачем добудови АЗС з магазином, Дніпровська міська рада звернулася до суду.

9. Згідно з положеннями частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, та саме з метою його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

10. За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 1 статті 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з положеннями частин 1- 3 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 Земельного кодексу України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

11. За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 321 вказаного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

12. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, установили, що матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що АЗС з магазином, як об`єкт нерухомого майна, була побудована та введена в експлуатацію без будь-яких порушень 24.02.1999 та зареєстрована як об`єкт нерухомого майна 17.05.2004.

У 2017 році ТОВ "ЛІДЕР ФІНАНС" набуло право власності на АЗС з магазином, що знаходиться за адресою вул. Набережна Заводська, 56, шляхом отримання цього об`єкту нерухомості в якості внеску до статутного капіталу.

Жодних доказів, які б підтверджували реконструкцію, розширення або перебудову об`єкту нерухомого майна позивачем до матеріалів справи не надано, при цьому інформаційна довідка, складена інженером з інвентаризації нерухомого майна Гаврішевським Ю. О., не підтверджує факт самочинного будівництва.

13. Оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник у касаційній скарзі вказує на неправильне застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України та неврахування висновків Верховного Суду.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин у справі, що розглядається, а саме не підтвердження матеріалами справи здійснення відповідачем самочинного будівництва, та обставин, установлених судами у справах, наведених скаржниками у касаційних скаргах, правовідносини у цих справах не є подібними, а застосування судами норм матеріального права було здійснено, виходячи із встановлених обставин кожної конкретної справи на підставі оцінки судами всіх доказів щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, колегія суддів вважає помилковими посилання скаржника на неправильне застосування судами норм матеріального права та неврахування правових висновків, викладених у зазначених скаржниками у касаційних скаргах постановах Верховного Суду, а доводи касаційної скарги колегія суддів вважає такими, що зводяться до незгоди скаржника із висновками судів попередніх інстанцій.

14. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2024 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 у справі № 904/4783/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак