ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2025м. ДніпроСправа № 904/237/25
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., розглянув спір

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МТС Магістраль", м. Ірпінь, Київська обл.

до Приватного підприємства "Плазіс-ЄМ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл.

про стягнення заборгованості у сумі 633 335 грн 68 коп.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МТС Магістраль" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Приватного підприємства "Плазіс-ЄМ" заборгованість в сумі 633 335 грн 68 коп., з яких: 413 600 грн 31 коп. - основного боргу, 187 062 грн 58 коп. - інфляційні втрати, 32 672 грн 79 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору на перевезення вантажів від 29.05.2013.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за спірним договором в частині своєчасної оплати за надані послуги.

Ухвалою господарського суду від 27.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; визнано справу малозначною та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

27.03.2025 від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Господарський суд наголошує на тому, що сторони повідомлені про відкриття провадження у справі № 904/237/25, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставлення ухвали суду від 27.01.2025 до електронного кабінету позивача та відповідача 27.01.2025 (а.с. 77-78).

Проте, відповідач не скористався правом на надання відзиву на позов та не подав витребувані судом документи.

Отже, відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є обставини укладення договору, природа договору, факт надання послуг з перевезення вантажу, строк оплати, наявність заборгованості, правомірність нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

29.05.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МТС Магістраль" (перевізник, позивач) та Приватним підприємством "Плазіс-ЄМ" (замовник, відповідач) укладено договір № 29/05-13 на перевезення вантажів автомобільним транспортом (а.с. 8-10).

За умовами пункту 1.1 договору перевізник зобов`язується доставити довірений йому замовником вантаж в місце призначення і видати його уповноваженій особі (отримувачу), а замовник зобов`язується оплатити перевезення відповідно до встановленої у заявках оплати.

Перевізник організовує та здійснює перевезення на основі конкретної заявки замовника, який надає її в письмовій погодженій сторонам формі (можливо по факсу), підписаною уповноваженим представником сторони та скріпленою печатками сторін (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 4.3 договору оплата за перевезення здійснюється відправником шляхом банківського переводу на рахунок перевізника за погоджену кількість перевезень за фактом виконаних робіт, якщо інше не визначено з заявці, не пізніше 10 банківських днів після отримання рахунка, банківські витрати за переказ за рахунок замовника.

Цей договір набирає законної сили з моменту його підписання та діє до 31.12.2013. У випадку, якщо жодна із сторін за 20 днів до закінчення строку дії договору не виявить бажання його розірвати, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах (п. 9.2 договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками без зауважень та заперечень до нього.

За приписами статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази того, що спірний договір визнавався недійсним у судовому порядку.

Так, жодна із сторін письмово не виявила бажання припинити дію договору. Відтак, договір № 29/05-13 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 29.05.2013 був чинним протягом спірного періоду.

На виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "МТС Магістраль" надано відповідачу транспортні послуги, на загальну суму 433 813 грн 14 коп., що підтверджується актами надання послуг №№ 23 від 17.01.2022, 70 від 07.02.2022, 87 від 14.02.2022, 121 від 01.03.2022 (а.с. 12, 21, 30, 59).

Вказані акти містить посилання на спірний договір, підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень та заперечень до нього. Замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Також, надання послуг з перевезення підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (а.с. 13, 22, 31, 40).

Як вбачається з розрахунків позивача, відповідачем було частково здійснено оплату за актом № 23 від 17.01.2022 на суму 20 212 грн 83 коп., таким чином заборгованість відповідача перед позивачем становить 413 600 грн 31 коп.

Позивачем на адресу відповідача була надіслана претензія № 06/12 з вимогою оплатити заборгованість у сумі 413 600 грн 31 коп. (а.с. 48-51).

Вказана претензія була отримана відповідачем 20.12.2023, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 52), проте залишена останнім без відповіді.

Позивач посилається на те, що ним належним чином виконано зобов`язання, надано послуги, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання з повної оплати не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості у сумі 633 335 грн 68 коп., з яких: 413 600 грн 31 коп. основний борг, 187 062 грн 58 коп. - інфляційні втрати, 32 672 грн 79 коп. - 3% річних, що і стало причиною виникнення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цім Кодексом.

Відповідно до положень статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Норма аналогічного змісту викладена в частині першій статті 307 Господарського кодексу України.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 2, 3 ст. 909 ЦК України).

За змістом частини першої статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Частиною першою статті 919 цього Кодексу передбачено, що доставка вантажу до пункту призначення здійснюється перевізником у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

В силу частини першої ст. 193 Господарського Кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 4.3 договору оплата за перевезення здійснюється відправником шляхом банківського переводу на рахунок перевізника за погоджену кількість перевезень за фактом виконаних робіт, якщо інше не визначено з заявці, не пізніше 10 банківських днів після отримання рахунка, банківські витрати за переказ за рахунок замовника.

Судом встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач отримав рахунки для оплати наданих послуг.

Проте, Верховний Суд в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19 вказує, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України, а значить не звільняє від обов`язку оплати.

Таким чином, якщо відповідач не отримав рахунки на оплату послуг, проте факт отримання ним послуг є обставиною, що встановлює взаємні права і обов`язки сторін договору, зокрема наявність у відповідача обов`язку сплатити надані позивачем послуги.

Положеннями частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надані суду аргументи, доводи та докази, які б спростовували чи заперечували вищезазначені обставини.

Відтак, суд вважає достатніми надані позивачем докази наявності заборгованості у розмірі 413 600 грн 31 коп.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 413 600 грн 31 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 187 062 грн 58 коп. інфляційних втрат та 32 672 грн 79 коп. 3% річних. Також позивачем долучений детальний розрахунок зазначених інфляційних втрат та 3% річних.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №712/5856/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 по справі №910/18557/20 зазначається, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

Керуючись статтями 79, 86 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17.

Суд здійснив власний перерахунок інфляційних втрат, який повністю співпадає із заявленим позивачем та становить 187 062 грн 58 коп.

Також, судом здійснений власний перерахунок 3% річних, та встановлено що загальний розмір 3% річних становить 35 868 грн 17 коп., проте позивачем заявлено до стягнення 3% річних у сумі 32 672 грн 79 коп., тобто у меншому розмірі, що є правом останнього.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірне здійснення нарахування позивачем зазначених сум та, відповідно, позовні вимоги, в цій частині, також підлягають задоволенню.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3028,00грн.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду:

- позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028,00грн) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову становить 633 335 грн 68 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову складала 9 500 грн 04 коп.

Разом з тим, при зверненні до господарського суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9 540 грн 48 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 5884 від 13.01.2025 (а.с. 6).

За приписами частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Цією статтею унормовано підстави повернення судового збору, зокрема зазначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Таким чином, підлягає поверненню з державного бюджету сума 40 грн 44 коп., як надмірно сплачена позивачем при зверненні з позовом до суду.

Суд не вирішує питання повернення надмірно сплаченої суми судового збору під час прийняття рішення у справі, оскільки клопотання про повернення цієї суми з Державного бюджету не надходило.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються відповідача.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства "Плазіс-ЄМ" (50066, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Двінська, буд. 23, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МТС Магістраль" (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Озерна, буд. 8, ) 413 600 грн 31 коп. - основного боргу, 187 062 грн 58 коп. - інфляційних втрат, 32 672 грн 79 коп. - 3% річних та 9 500 грн 04 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 28.03.2025.

Суддя І.А. Рудь