ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 Справа № 917/160/25

м. Полтава

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., при секретарі судового засідання Дерій Ю.В., розглянувши матеріали

за позовною Товариства з обмеженою відповідальністю «Дзенкод Айті Компані» (, п-т Науки, 56, офіс 444г, м. Харків, 61072)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Уварова Андрія Володимировича (код РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

про стягнення 13722,00 грн

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до cт. 247 ГПК України.

Суть справи:

Розглядається позовна заява ТОВ «Дзенкод Айті Компані» (позивач, Замовник) до Уварова Андрія Володимировича (відповідач, Виконавець) про стягнення 13 722 грн авансових платежів, сплачених відповідачу відповідно до умов договору № ФОП-843 про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації від 19.02.2024 (далі - Договір).

Згідно з ухвалою від 28.01.2025 позовна заява була залишена без руху відповідно до ч. 1 ст. 174 ГПК України. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви не пізніше трьох днів з моменту вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 03.02.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, та для подання заперечень - до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Про розгляд справи сторони були повідомлені шляхом направлення ухвали від 03.02.2025 до Електронних кабінетів у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, що підтверджується повідомленнями про доставку електронного листа від 03.02.2025, залученими до матеріалів справи.

Отже, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що за ініціативою відповідача Договір було фактично розірвано з 15.05.2024, за період з 19.02.2024 (момент підписання Договору) та по 15.05.2024 сторонами жодних Технічних завдань до договору не підписувалось, а відповідачем жодної послуги (роботи) за договором надано не було.

Позивач зазначає, що він відмовився від підписання направленого йому відповідачем 15.05.2024 Акту приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) № 1 з посиланням на те, що між ним та відповідачем не було підписано жодного Технічного завдання з переліком послуг (робіт), належне виконання яких дає Виконавцю (відповідачу) підстави направляти для підписання відповідний Акт, а на Замовника накладає обов`язок їх прийняти та оплатити.

В зв`язку з викладеним, позивач вважає, що у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення авансових платежів, сплачених в період дії договору, на підставі ст.1212 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, оскільки правова підстава, на якій відповідач отримав аванс, відпала в зв`язку з припиненням договору.

Відповідач у відзиві (а.с.43-48) проти позову заперечує, посилаючись на те, що відповідно до п.1.2 Договору він отримував від позивача завдання тільки шляхом повідомлень в електронному вигляді через Систему управління проектами, до якої йому було надано тимчасовий доступ позивачем.

Відповідач стверджує, що через Систему управління проектами позивачем було надано для виконання наступні завдання: № 61193 ("Перший робочий день"), № 61185 ("Знайомство з компанією"), № 61188 ("Розповідь про себе"), № 61256 ("Пройти курс Udemy/ самонавчання"), які були виконані відповідачем та прийняті відповідальними особами позивача без зауважень.

Також відповідач посилається на те, що вартість наданих послуг була визначена з боку позивача через Систему управління проектами засновником і кінцевим бенефіціаром позивача - ОСОБА_1 , та становила за лютий 2024 - 1 940,49 грн, за березень 2024 - 5 752,88 грн, за квітень 2024 - 6 027,74 грн, всього 13 722 грн, що дорівнює сумі сплаченого позивачем авансу.

Як зазначає відповідач у відзиві, позивач як Замовник безпідставно відмовився від підписання наданого відповідачем Акту приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) № 1, оскільки його відмова не була вмотивована посиланням на недоліки в таких роботах/послугах. Позивач, на думку відповідача, проігнорував факт виконання робіт/надання послуг у відповідності до Договору та не висловив жодної претензії щодо строків та якості їх виконання.

Відповідач також вважає, що укладений між сторонами Договір не є розірваним, оскільки позивач не надав своєї згоди на пропозицію відповідача про розірвання договору, водночас, позивачем не надсилалась вимога про розірвання договору в односторонньому порядку.

У відповіді на відзив (а.с. 91- 95) позивач заперечує проти доводів відповідача, посилаючись на те, що не всі завдання, які надавалися через систему управління проектами, є послугами в розумінні Договору, в той час як підлягають оплаті лише ті послуги, які узгоджені шляхом підписання Технічного завдання в письмовій формі.

Позивач також зазначає, що додані до відзиву докази свідчать лише про те, що відповідач здійснював особисте навчання, що не є за своєю сутністю наданням послуг у сфері інформатизації. Крім того, позивач стверджує, що сторонами договору не було узгоджено вартості послуг у заявленому відповідачем розмірі.

Позивач вважає обґрунтованою свою відмову від підписання наданого відповідачем Акту приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) № 1, оскільки, як зазначено у відповіді на відзив, жодного узгодженого та підписаного Технічного завдання з відповідачем укладено не було, тому жодної послуги не було ані узгоджено, ані надано.

Позивач також звертає увагу, що фактично сторонами не заперечується факт розірвання договору, оскільки як відповідач, так і позивач однозначно і неодноразово заявили про відсутність наміру продовжувати договірні правовідносини, і з 15.05.2024 жодної співпраці в рамках Договору не відбувалось.

У наданих суду запереченнях (а.с. 98-100) відповідач звертає увагу, що позивач визнає, що послуга - це діяльність або процес, який полегшує задоволення певної потреби чи бажання клієнта, позивач замовив виконання певної дії, ця дія була виконана відповідачем, тому вона є послугою незалежно від того, чи має вона «фізичний» результат.

Відповідач зазначає, що ним надані докази, що підтверджують факт встановлення самим позивачем вартості наданих послуг, зокрема, «підтвердження розрахунку за лютий 2024», «підтвердження розрахунку за березень 2024», «підтвердження розрахунку за квітень 2024», в той час як відповідач погодився з відповідною вартістю послуг та включив її до Акту приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) № 1.

Відповідач посилається також на те, що відповідно до п. 1.3 Договору, конкретний перелік послуг (робіт), їх обсяги, строки, етапи виконання, технічні вимоги, а також інша необхідна інформація можуть визначатися Замовником, зокрема, шляхом направлення Виконавцю повідомлень через Систему управління проектами. Враховуючи те, що відповідач не висловлював заперечень щодо цих завдань та виконав їх належним чином, відповідно до умов Договору, ці послуги фактично були погоджені Замовником шляхом направлення Виконавцю відповідних завдань через визначені Договором засоби комунікації, а Виконавцем - шляхом їх прийняття та фактичного виконання.

Відповідач звертає увагу, що позивач, обґрунтовуючи розірвання Договору з ініціативи Замовника, посилається на лист № 2/01-2025 від 29.01.2025, наголошуючи, що відповідно до п. 2.3 Договору Замовник має право зазначити дату розірвання у своєму повідомленні. Водночас, відповідач вважає, що позивач помилково трактує цю норму договору як таку, що дозволяє йому розірвати Договір із будь-якої дати на власний розсуд.

За твердженням відповідача, односторонній правочин (відмова від договору) не міг існувати у попередню дату і, відповідно, не міг створювати юридичних наслідків заднім числом. Виконавець не мав змоги знати про факт розірвання Договору до моменту отримання відповідного повідомлення, тому встановлення ретроспективної дати порушує його права. Враховуючи зазначене, відповідача вважає, що Договір на даний момент залишається чинним.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

19.02.2024 року між ТОВ «Дзенкод Айті Компані» (позивач, Замовник) та ФОП Уваровим Андрієм Володимирович (відповідач, Виконавець) було укладено договір № ФОП-843 про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації (Договір, а.с.7-11).

Договір було підписано електронними цифровими підписами сторін (а.с.12)

Пунктом 1.1. Договору передбачено, що відповідно до умов цього Договору ВИКОНАВЕЦЬ за завданням ЗАМОВНИКА зобов`язується надавати послуги (виконувати роботи) у сфері інформатизації через електронну систему управління проектами ЗАМОВНИКА, перелік яких у тому числі, але не обмежуючись:

послуги з комп`ютерного програмування та розроблення програмного забезпечення;

послуги з тестування, оптимізації та відновлення працездатності програмного забезпечення;

системне адміністрування та робота з базами даних;

консультування з питань інформатизації, зокрема планування та проектування інтегрованих комп`ютерних систем, що поєднують апаратні засоби, програмне забезпечення та комунікаційні технології, а також навчання (сертифікація) користувачів цих систем;

управління проектами зі створення програмних систем та мобільних додатків;

проведення маркетингових досліджень, дизайнерські послуги;

створення, розміщення та оновлення інформації на веб-вузлах та веб-порталах;

інші послуги (роботи) в сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем.

Відповідно до п.1.2 Договору, Система управління проектами складається з трьох частин:

Bitrix24 (адреса в мережі Інтернет - https://crm.dzencode.com), до якої ВИКОНАВЕЦЬ отримує доступ на час надання послуг (виконання робіт) за цим Договором. В ній відображаються/фіксуються всі завдання, надані ЗАМОВНИКОМ ВИКОНАВЦЕВІ;

PM24 (адреса в мережі Інтернет - https://pm.dzencode.com), до якої ВИКОНАВЕЦЬ отримує доступ на час надання послуг (виконання робіт) за цим Договором. В ній відображається/фіксується послідовність виконуємих ВИКОНАВЦЕМ завдань.

GIT (адреса в мережі Інтернет - https://git.dzencode.com), до якої ВИКОНАВЕЦЬ отримує доступ на час надання послуг (виконання робіт) за цим Договором. В ній відображається/фіксується результат роботи ВИКОНАВЦЯ.

Конкретний перелік послуг (робіт), обсяги, строки та/або етапи їх надання (виконання), технічні вимоги, а також інша необхідна інформація (надалі - «ТЕХНІЧНЕ ЗАВДАННЯ») визначаються ЗАМОВНИКОМ одним з наступних способів за своїм вибором (або їх поєднанням):

шляхом направлення ВИКОНАВЦЮ повідомлень через СИСТЕМУ УПРАВЛІННЯ ПРОЕКТАМИ;

шляхом направлення ВИКОНАВЦЮ повідомлень на контактну адресу електронної пошти, за допомогою програмного забезпечення для текстового, голосового або відеозв?язку через мережу Інтернет (Skype, Telegram, WhatsApp, Viber тощо);

шляхом надання ВИКОНАВЦЕВІ Технічного завдання в письмовій формі (п.1.3 Договору).

ЗАМОВНИК зобов`язується вчасно приймати й оплачувати послуги (роботи) надані (виконані) відповідно до Технічних завдань на умовах та в порядку, визначених цим Договором (п.1.4 Договору).

Договір може бути розірвано в будь-який момент за ініціативою обох Сторін, про що ЗАМОВНИКОМ та ВИКОНАВЦЕМ складається відповідна двостороння письмова угода про розірвання Договору (п.2.2 Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору, загальна вартість послуг (робіт) за цим Договором визначається як сума вартості всіх наданих послуг (виконаних робіт), відповідно до узгоджених обома Сторонами Технічних завдань та підписаних Сторонами Актів приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) за цим Договором протягом строку його дії. Зазначені Технічні завдання та Акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) додаються до даного Договору і є його невід`ємною частиною.

Сторони встановлюють, що підписанням кожного Технічного завдання вони досягають згоди щодо орієнтовної суми вартості всіх наданих послуг (виконаних робіт) за таким Технічним завданням. В залежності від якості, обсягу, належності та строків надання послуг (виконання робіт) вказана орієнтовна сума вартості може бути змінена як в сторону збільшення, так і зменшення. В кінцевому підсумку загальна вартість послуг (робіт) за цим Договором узгоджується Сторонами при підписанні Акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт). У випадку збільшення або зменшення орієнтовної суми вартості послуг (робіт) в Акті приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) наводиться відповідна аргументація.

Вказаним вище пунктом Договору також передбачено, що Замовник має право вносити авансовий платіж (авансові платежі) у рахунок майбутніх розрахунків з виконавцем за надання послуг (виконання робіт) в рамках даного Договору. Авансовий платіж оформляються квитанцією. У разі застосування авансової оплати надання послуг (виконання робіт) сума раніше внесених замовником на користь виконавця авансових платежів враховується при остаточному визначенні вартості послуг (робіт) за Технічним завданням, зазначеної в Акті приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт).

Згідно п. 3.5. Договору, після завершення надання послуг (виконання робіт) в рамках Технічного завдання Сторони підписують Акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт). Послуги (роботи) вважаються наданими (виконаними) належним чином та у повному обсязі з моменту підписання Акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) обома Сторонами. Підписання Акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних) ЗАМОВНИКОМ є підтвердженням відсутності претензій до якості наданих послуг (виконаних робіт). У разі наявності у ЗАМОВНИКА претензій щодо якості, обсягу, належності та строків надання послуг (виконання робіт), останній направляє письмову відмову від підписання Акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт). В такому разі ЗАМОВНИК має право за своїм вибором вимагати від ВИКОНАВЦЯ безоплатного усунення виявлених недоліків у розумний строк або відшкодування витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення вартості послуг (робіт).

ЗАМОВНИК має право оплачувати послуги одним або кількома платежами, а також здійснювати часткову (поетапну) чи повну попередню оплату (авансування) за послуги. Здійснена ЗАМОВНИКОМ передоплата зараховується в якості оплати за надані послуги виключно після підписання Сторонами відповідного Акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) (п.3.8 Договору).

Обов`язком ЗАМОВНИКА є ,зокрема, своєчасно приймати та оплачувати надані (виконані) ВИКОНАВЦЕМ послуги (роботи) в порядку та на умовах, встановлених даним Договором (п.5.2 Договору).

ВИКОНАВЕЦЬ має право отримати своєчасну оплату вартості послуг (робіт) у строки та в обсязі, передбачені Договором (п.5.3 Договору).

Якщо у ЗАМОВНИКА виникають претензії (до моменту проведення фактичних розрахунків між Сторонами) до якості наданих послуг (виконаних робіт), Сторони можуть звернутися до компетентної експертної установи для проведення експертизи якості наданих послуг (виконаних робіт) за цим Договором (п.7.2 Договору).

П.13.7 Договору передбачено, що ВИКОНАВЕЦЬ протягом 3 (трьох) робочих днів після припинення дії цього Договору зобов`язаний повернути ЗАМОВНИКУ в повному обсязі суму авансових платежів, що не були враховані в Акті приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) за останнім Технічним завданням.

Відповідачем 18.02.24 було отримано на свою електронну пошту лист з електронної адреси з необхідними доступами (логін та пароль) до програмних засобів позивача за адресами в мережі Інтернет, які визначені як Система управління проектами в п.1.2 Договору, що підтверджується письмовими копіями відповідних електронних доказів, доданих до відзиву (а.с.57-59) та не заперечується відповідачем.

Протягом лютого - квітня 2024 через Систему управління проектами за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору, відповідачем були отримані наступні завдання: № НОМЕР_2 ("Перший робочий день"), № 61185 ("Знайомство з компанією"), № 61188 ("Розповідь про себе"), № 61256 ("Пройти курс Udemy/самонавчання), що підтверджується скріншотами (письмовими копіями) відповідних сторінок в мережі інтернет - «oпис теxнічне завдання № 61185», «oпис теxнічне завдання № 61193», «oпис теxнічне завдання № 61188», «oпис теxнічне завдання № 61256», копії яких додані до відзиву.

Відповідачем також надані скріншоти (письмові копії) відповідних сторінок в мережі Інтернет, визначених в 1.2 Договору, які свідчать, що зазначені вище технічні завдання № 61185, № 61193, № 61188, № 61256 отримали статус «завершені» в Системі управління проектами за період з 22.02.2024 по 10.05.2024 (а.с.60-62, 70-74).

Надані відповідачем скріншоти (письмові копії) свідчать про наявність в Системі управління проектами, за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору, електронних відомостей «табель часу за лютий 2024», «табель часу за березень 2024», «табель часу за квітень 2024», в яких відображено витрачений користувачем Уваровим Андрієм робочий час в лютому - 59 годин, березні - 174 години, квітні - 180 годин (а.с.75-78).

Відомості про саме таку кількість годин містяться в направлених позивачу повідомленнях в Системі управління проектами, за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору, від користувача ОСОБА_3 , в яких міститься розрахунок вартості послуг, наданих в лютому в кількості 59,65 годин на суму 1 941 грн (повідомлення від 12.03.2024, а.с.66), в березні в кількості 174,15 години на суму 5 753 грн (повідомлення від 16.04.2024, а.с.64), в квітні в кількості 180,3 години на суму 6 028 грн (повідомлення від 12.05.2024, а.с.65), що підтверджується скріншотами (письмовими копіями), доданими до відзиву.

Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_4 є єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником позивача (а.с.54).

Судом приймається до уваги, що зазначена вище інформація в електронній формі, яка містить дані про обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, та яка розміщена в мережі Інтернет за електронними адресами, визначеними в 1.2 Договору, є електронним доказом за визначенням, яке наведене в ч.1 ст.96 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч.3 ст.96 ГПК України).

Відповідно до правової позиції, викладеній в п.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 по справі №916/3027/21, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі N 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі N 914/1003/21).

Зі змісту п.1.2 Договору вбачається, що саме позивач здійснює адміністрування (управління) програмним забезпеченням за адресами в мережі Інтернет, які визначені Договором як Система управління проектами, тому саме у позивача можуть бути наявні оригінали електронних доказів, письмові копії яких надані відповідачем.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.5 ст.96 ГПК України).

Позивачем у відповіді на відзив не висловив заперечень щодо відповідності змісту письмових копій електронних доказів, доданих до відзиву, тій фактичній інформації, яка була розміщена в електронній формі в мережі Інтернет за електронними адресами, визначеними в 1.2 Договору (тобто в Системі управління проектами), та яка відображена в наданих відповідачем скріншотах (письмових копіях електронних доказів).

Позивачем також не заперечується, що відповідна інформація в електронній формі в Системі управління проектами (зокрема, щодо надання завдань, обліку часу їх виконання та визначення вартості відповідних послуг) щодо користувача Уварова Андрія стосується саме відповідача, а не іншої особи, а стосовно користувача ОСОБА_6 - стосується саме тієї особи, яка є єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником позивача.

За відсутності заперечень позивача щодо відповідності змісту письмових копій електронних доказів, доданих до відзиву, суд не вбачає підстав для витребовування у позивача за власною ініціативою оригіналів відповідних електронних доказів, а тому вважає, що наданими відповідачем письмовими копіями підтверджується наведений в них дійсний зміст інформації, яка розміщена в електронній формі в мережі Інтернет за електронними адресами, визначеними в 1.2 Договору (тобто в Системі управління проектами).

Також суд звертає увагу, що доступ до інформації, яка розміщена в мережі Інтернет за електронними адресами, визначеними в 1.2 Договору (тобто в Системі управління проектами) фактично можливий лише за логіном і паролем, які надаються позивачем, тому у суду відсутня можливість проведення огляду відповідних сторінок в мережі Інтернет для встановлення їх змісту в порядку, визначеному ч.7 ст.82 ГПК України.

Позивачем не було надано суду експертний висновок в порядку, визначеному ст.101 ГПК України стосовно встановлення та фіксування змісту веб-сайтів (сторінок в мережі Інтернет), зміст яких був відображений у наданих відповідачем письмових копіях електронних доказів, а також не заявлялося клопотання про призначення відповідної експертизи судом згідно ч.8 ст.82 ГПК України.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеними зазначені вище фактичні обставини, відомості про які відображені в письмових копіях (скріншотах) електронних доказів, доданих до відзиву на позов.

Позивачем додані до позовної заяви копія платіжних документів (а.с.12-13), які свідчать про здійснення ним платежів на користь відповідача на загальну суму 13 722 грн, зокрема:

платіжна інструкція № 68 від 12.03.2024 року на суму 1 941,00 грн;

платіжна інструкція № 128 від 17.04.2024 року на суму 5 753,00 грн;

платіжна інструкція № 182 від 13.05.20254 року на суму 6 028,00 грн.

В призначенні платежу кожної із вказаних платіжних інструкцій міститься посилання на здійснення авансового платежу за Договором, а в платіжній інструкції № 128 від 17.04.2024 додатково міститься посилання на Акт №ФОП-843 ТЗ-2024-03 Акт-1 до Технічного завдання, копія якого сторонами до матеріалів справи надана не була.

15.05.2024 відповідачем було направлено позивачу лист вих.№1/05-24 (а.с.14) з пропозицією розірвати Договір, до якого було додано підписаний відповідачем Акт приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) № 1 (далі - Акт №1, а.с.14, зворот).

В Акті №1 відповідачем було зазначено, що ним відповідно до завдань, наданих у Bitrix24 (PM24), були виконані наступні завдання: № 61193 («Перший робочий день»); №61185 («Знайомство з компанією»); № НОМЕР_3 («Розповідь про себе»); №61256 («Пройти курс Udemy/самонавчання); вартість вказаних послуг, наданих за період з 19.02.2024 по 30.04.2024, становить 13 722 грн, в тому числі: за лютий 2024 року - 1 941,00 грн; за березень 2024 року - 5 753,00 грн; за квітень 2024 року - 6 028,00 грн.

19.05.2024 року на електронну пошту відповідача позивачем було направлено письмову відмову (вих.№1/05-24) від підписання Акту №1 (а.с.15), з посиланням на те, що станом на 19.05.2024 між ним та відповідачем не було підписано жодного Технічного завдання з переліком послуг (робіт), належне виконання яких дає Виконавцю (відповідачу) підстави направляти для підписання Акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), а також на відсутність зазначеного Акту, підписаного сторонами.

19.05.2024 року відповідачу також було направлено лист вих.№2/05-24 (а.с.16), в якому позивач фактично не надав згоду на розірвання Договору, зазначив про наявність підстав для його розірвання на вимогу Виконавця (позивача) згідно п.2.4 Договору виключно після компенсування Замовнику збитків, що виникли через таке рішення, а також заявив вимогу про повернення авансових платежів на суму 13 722 грн , відповідно до п. 13.7. Договору.

14.07.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відповідача на підставі його власного рішення (а.с.26).

До заяви про доповнення до позовної заяви від 29.01.2025 (а.с.32-33) позивачем додана копія листа від 29.01.2025 вих.№2/05-24 (а.с.35), направленого на електронну пошту відповідача, в якому позивачем констатовано, що укладений між сторонами Договір розірваний з 15.05.2024, а також повторно висунута вимога про повернення авансових платежів на суму 13 722 грн, з посиланням на п. 13.7. Договору.

Щодо процесуальних підстав розгляду позову, судом враховуються наступні обставини.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, згідно з п.1 частини першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Згідно зі ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно із ч.1 ст. 128 Господарського кодексу (далі - ГК) України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Ст. 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод.

З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (п.73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 215.06.2018 у справі № 338/180/17).

Оскільки спір виник з Договору, на момент укладення та виконання якого відповідач мав статус суб`єкта підприємницької діяльності (суб`єкта господарювання), справа підлягає розгляду господарським судом.

Під час розгляду спору по суті господарським судом приймається до уваги наступне.

Предметом заявлених позову є вимоги про стягнення грошових коштів, з посиланням на те, що вказані кошти були перераховані відповідачу в період дії Договору як попередня оплата (аванс), а також посилання на припинення дії Договору.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч.1 ст.1212 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20 (з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №910/17235/20), припинення договору є підставою для задоволення вимоги про повернення невикористаної частини авансу (виконаного однією стороною у припиненому зобов`язанні) відповідно до вимог ст.1212 ЦК України.

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17). Відповідна правова позиція була викладена в п.68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2020 по справі № № 918/631/19.

З урахуванням викладеного, до предмету доказування по справі входять обставини щодо припинення Договору та виконання або невиконання відповідачем зобов`язань, що виникли під час його дії, за які позивачем був сплачений аванс (попередня оплата).

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно, договір може бути розірваний або за згодою сторін, або в результаті односторонньої відмови від нього, тобто в результаті вчинення одностороннього правочину, який тягне припинення зобов`язань його сторін.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Відповідна правова позиція була викладена, зокрема, в п. 8.5 - 8.7 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2021 по справі № 910/10233/20.

Направлений відповідачем позивачу лист від 15.05.2024 вих.№1/05-24 (а.с.14), відповідно до його змісту, не є односторонньою відмовою відповідача від Договору з посиланням на його п.2.4, оскільки він містив лише пропозицію розірвати Договір, тобто є офертою щодо припинення Договору за згодою сторін.

Також суд приймає до уваги, що п.2.4 Договору надає право відповідачу (Виконавцю) на односторонню відмову від Договору лише у разі настання певної обставини (повного компенсування Замовнику збитків, що виникли через таке рішення). Докази настання відповідної обставини надані суду не були.

Позивачем не були надані суду докази здійснення ним до подання позову односторонньої відмови від договору відповідно до п.2.3 Договору.

Ст.654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1 ст.640 ЦК України).

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.2 ст.642 ЦК України).

Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін (ч.1 ст.604 ЦК України).

З урахуванням наведених вище норм ЦК України, договір може бути як укладений, так і розірваний шляхом вчинення дій, які свідчать про прийняття пропозиції про його укладення або розірвання.

Як було встановлено судом, позивач у відповідь на письмову пропозицію відповідача про розірвання Договору з 15.05.2024 направив відповідачу листи від 19.05.2024 з вимогами про повернення авансу з посиланням на п.13.7 Договору.

Суд звертає увагу, що п.13.7 Договору передбачає виникнення у Виконавця (відповідача) зобов`язання повернути Замовнику (позивачу) суму авансових платежів саме після припинення Договору.

Таким чином, пред`явлення позивачем письмової вимоги про повернення авансових платежів з посиланням на п.13.7 Договору є діями, які свідчать про прийняття позивачем пропозиції відповідача про розірвання Договору.

Зазначене підтверджується також змістом листа позивача від 29.01.2025 вих. №2/05-24, в якому позивачем констатовано, що укладений між сторонами Договір розірваний з 15.05.2024, тобто позивачем підтверджено надання ним згоди на розірвання Договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Договір є розірваним з згодою сторін з моменту направлення та отримання відповідачем листа позивача від 19.05.2024, який за своїм змістом є дією, що свідчить про прийняття пропозиції відповідача про розірвання Договору.

З огляду на викладене, судом відхиляються як необґрунтовані твердження відповідача про те, що Договір є нерозірваним та діючим станом на момент вирішення спору.

Стосовно посилання позивача на невиконання відповідачем зобов`язань за Договором шляхом надання послуг, вартість яких була оплачена здійсненими позивачем авансовими платежами, судом приймається до уваги наступне.

В позовній заяві позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, тим, що завдання, які зазначені відповідачем в Акті № 1 не є послугою в розумінні п. 1.1. договору, оскільки вони не узгоджувались Сторонами в підписаних Технічних завданнях. Також позивач зазначає, що виконані відповідачем завдання не є послугами, наданими позивачу, оскільки не складають жодної комерційної чи іншої цінності для позивача і не можуть бути ним використані у власній господарській діяльності.

У відповіді на відзив позивач також вказує, що додані до відзиву докази свідчать лише про те, що відповідач здійснював особисте навчання, що не є за своєю сутністю наданням послуг у сфері інформатизації.

Суд звертає увагу, що позивач не заперечує факт виконання відповідачем завдань, наданих йому позивачем через Систему управління проектами за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору.

Відповідно до ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані відповідачем письмові копії електронних доказів свідчать про отримання відповідачем через Систему управління проектами за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору, завдань № 61193 ("Перший робочий день"), № 61185 ("Знайомство з компанією"), № 61188 ("Розповідь про себе"), № 61256 ("Пройти курс Udemy /самонавчання), виконання відповідачем вказаних завдань, понесення відповідачем часових витрат на їх виконання в лютому - 59 годин, березні - 174 години, квітні 2024 - 180 годин, прийняття позивачем вказаних завдань з наданням їм статусу «завершені» та фіксування відповідних витрат відповідача у робочих годинах табелями часу у Системі управління проектами.

З урахуванням того, що позивачем не надано суду будь-які докази, які б спростовували зазначені обставини, вони вважаються доведеними відповідачем як вірогідні відповідно до ст.79 ГПК України.

Як було встановлено судом, в п.1.2 Договору визначено, що його предметом є надання відповідачем (Виконавцем) за завданням позивача (Замовника) послуг (робіт) у сфері інформатизації через електронну Систему управління проектами за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору.

При цьому, конкретний перелік послуг п.1.2 Договору не визначено, натомість, у вказаному пункті йдеться, серед іншого, про надання послуг в сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем, зокрема, у вигляді створення, розміщення та оновлення інформації на веб-вузлах та веб-порталах, без будь-якої конкретизації змісту відповідної інформації.

Також судом було встановлено, що за змістом п.1.3 Договору, Технічне завдання (тобто, конкретний перелік послуг, який підлягає виконанню Виконавцем) може бути визначений Замовником одним із зазначених в цьому пункті способів, серед яких направлення Виконавцю повідомлень через Систему управління проектами або надання Виконавцеві Технічного завдання в письмовій формі.

Враховуючи викладене, завдання № 61185, № 61193, № 61188, № 61256, направлені позивачем (Замовником) відповідачу через Систему управління проектами (тобто, одним із способів, передбачених п.1.3 Договору) набули статусу Технічних завдань, які підлягали виконанню відповідачем згідно з Договором. В свою чергу, суд вважає, що відповідно до змісту п.п.1.1-1.4 Договору, виконання відповідачем вказаних Технічних завдань є наданням послуг за Договором.

Суд звертає увагу, що ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності.

Під час надання послуг результату передує здійснення дій, які не мають матеріального змісту, тобто за договором про надання послуг продається не сам результат, а дії, які до нього призвели.

Корисний ефект від діяльності з надання послуги полягає не у вигляді певного осяжного матеріального результату, як це має місце при виконанні роботи, а полягає в самому процесі надання послуги. Сама ж послуга споживається у процесі її надання, тому її визначають як діяльність, спрямовану на задоволення будь-яких потреб.

У постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 910/1801/21 вказано, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відтак, для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності.

Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим об`єктом цивільних прав, віддільним від послуги як нематеріального блага, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. Близька за змістом правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №761/16124/15-ц.

Умовами Договору не передбачено, що наслідком надання відповідачем послуг, передбачених в п.1.2 Договору (в тому числі тих, які полягають у вчиненні дій з виконання Технічних завдань позивача, наданих через Систему управління проектами) має бути досягнення певного матеріалізованого результату, зокрема, такого, який би мав комерційну цінність для позивача та міг бути використаний ним у власній господарській діяльності.

Судом також приймається до уваги, що виконання відповідачем наданих йому позивачем завдань через Систему управління проектами за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору, вочевидь, призвело до створення певної інформації в електронній формі, відображеній на відповідних інтернет-ресурсах, адміністрування (управління) якими здійснює позивач.

За визначенням, наведеним в ст.1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Враховуючи викладене, виконання відповідачем наданих йому через Систему управління проектами завдань призвело до створення, розміщення та оновлення інформації на веб-вузлах та веб-порталах, зазначених в п.1.2 Договору, тобто є послугою, яка передбачена в п.1.1 Договору.

Суд критично оцінює твердження позивача про те, що відповідач лише здійснював особисте навчання, що, на думку позивача, за своєю сутністю не є наданням послуг у сфері інформатизації.

Як було встановлено судом, вчинення дій з навчання (завдання № 61256), здійснювалося відповідачем не на власний розсуд, а на виконання Технічних завдань позивача, направлених відповідачу через Систему управління проектами відповідно до п.1.3 Договору.

Оскільки надані відповідачем докази свідчать про виконання відповідачем послуг, визначених позивачем як Технічні завдання через Систему управління проектами відповідно до п.1.3 Договору, у позивача відповідно до п.п.1.4, 5.2 Договору виникло зобов`язання прийняти та оплатити виконані послуги.

Здійснюючи оцінку мотивів та підстав відмови позивача (Замовника) від підписання наданого йому відповідачем Акту №1, судом приймається до уваги наступне.

Норми глави 63 ЦК України, яким регулюються правовідносини з надання послуг, не містять положень щодо регулювання порядку прийняття замовником послуг, які були фактично виконані виконавцем.

Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (ч.1 ст.8 ЦК України).

Найбільш наближеними за змістом до правовідносин з надання послуг є правовідносини, що виникають з договору підряду.

Відповідно до ч.1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо у зобов`язаннях підрядного типу результат виконаних робіт завжди має речову форму, то у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має речового змісту, в той же час, як за договором підряду, так і за договором про надання послуг у замовника виникає зобов`язання прийняти виконану роботу (надані послуги) та, відповідно, певні права під час їх прийняття.

Відповідно до частини першої ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

У разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза (ч.4 ст.853 ЦК України)

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акту про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими (ч.4 ст.882 ЦК України)

Зазначені вище норми ЦК України підлягають застосуванню судом до спірних правовідносин за аналогією закону згідно з ч.1 ст.8 ЦК України.

Як було встановлено судом, відмова позивача від підписання Акту №1 фактично мотивована лише посиланням на відсутність підписаного сторонами Технічного завдання з переліком послуг, які мають бути надані відповідачем. Про будь-які недоліки наданих послуг (зокрема, щодо їх вартості, якості, обсягу, належності та строку виконання) позивач не заявив та не обґрунтовував свою відмову від підписання Акту № 1 посиланням на відповідні обставини.

Як було встановлено судом, п.1.3 Договору передбачає, що Технічне завдання (тобто конкретний перелік послуг, обсяги, строки та/або етапи їх надання (виконання), технічні вимоги до них) може бути надано Замовником як в письмовій формі, так і шляхом направлення Виконавцю повідомлень через Систему управління проектами.

Ні в листі від 19.05.2024 (вих.№1/05-24), ні в позовній заяві позивач не спростовує той факт, що відповідачем були отримані через Систему управління проектами повідомлення з завданнями № 61185, № 61193, № 61188, № 61256 (тобто, Технічні завдання в розумінні п.1.3 Договору), а також не заперечує факт виконання вказаних завдань відповідачем.

Суд констатує, що відмова позивача від підписання Акту №1 не була обґрунтована посиланням на наявність претензій щодо якості, належності та строку надання послуг, які були надані відповідачем на виконання Технічних завдань, направлених позивачем через Систему управління проектами, а також посиланням на необґрунтованість визначення у вказаному Акті обсягів наданих послуг та їх вартості.

Суд звертає увагу, що саме такі обставини (претензії щодо якості, обсягу, належності та строку надання послуг) передбачені як підстави для відмови Замовника від підписання направленого йому Виконавцем акту приймання-передачі наданих послуг в п.3.5 Договору.

Позивачем не було надано суду експертний висновок в порядку, визначеному ст.101 ГПК України стосовно якості та/або обсягу послуг, виконання яких було зафіксовано відповідачем в Акті №1. Також позивачем не заявлялося клопотання про призначення відповідної експертизи судом відповідно до ч.4 ст.853 ЦК України, п.7.2 Договору.

З урахуванням викладеного, судом визнаються необґрунтованими мотиви відмови позивача від підписання Акта №1, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Стосовно визначення вартості послуг, які були надані відповідачем, судом приймається до уваги наступне.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).

Як було встановлено судом, п.п.1.4, 5.2 Договору передбачено, що надані Виконавцем послуги мають бути оплачені Замовником.

Умовами Договору не передбачено, що будь-які послуги, які виконуються відповідно до визначених позивачем Технічних завдань (в тому числі тих, які згідно з п.1.3 Договору визначаються шляхом направлення повідомлень через Систему управління проектами), можуть надаватися безоплатно.

П.3.1 Договору передбачено, що вартість послуг (робіт) за цим Договором визначається як сума вартості всіх наданих послуг (виконаних робіт), відповідно до узгоджених обома Сторонами Технічних завдань, які додаються до Договору.

Суд констатує, що Договір фактично не містить умов щодо порядку визначення вартості тих послуг, які надаються не за Технічними завданнями, наданими (узгодженими) в письмовій формі, а за Технічними завданнями, які визначаються шляхом направлення повідомлень через Систему управління проектами.

Разом з тим, здійснене судом тлумачення змісту Договору в порядку, визначеному ст.213 ЦК України, з урахуванням як усього змісту Договору (зокрема, п.п.1.1, 1.4, 3.1, 5.2), так і поведінки сторін під час його виконання, призводить до висновку, що відповідно до Договору оплаті підлягають всі послуги, надані Виконавцем, незалежно від застосування Замовником одного із способів визначення Технічних завдань, передбачених п.1.3 Договору.

Зокрема, судом приймається до уваги, що позивачем через Систему управління проектами здійснювалося щомісячне фіксування витрат часу відповідача як Виконавця послуг шляхом складення табелів, яке, вочевидь, не має сенсу, коли послуги надаються безкоштовно, а обумовлено необхідністю визначення вартості послуг із застосуванням певної вартості години робочого часу та загальної кількості годин, витрачених на виконання певного завдання.

Також судом приймається до уваги, що зафіксовані в Системі управління проектами витрати робочого часу відповідача в лютому (за 10 днів з моменту укладення Договору) склали 59 годин, у березні - 174 години, у квітні - 180 годин, тобто становили приблизно 40 годин робочого часу за тиждень, що є звичайною нормою витрат робочого часу за основним місцем роботи.

Позивачем не були надані суду будь-які докази в спростування відповідних обставин, які підтверджуються письмовими копіями електронних доказів, наданих відповідачем.

Інше тлумачення змісту Договору (шляхом виснування про відсутність у позивача як Замовника зобов`язання оплатити вартість послуг, які були фактично виконані відповідачем на підставі Технічних завдань, направлених через Систему управління проектами, без підписання сторонами відповідних Технічних завдань в письмовій формі) не може бути застосоване судом з огляду на принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem) - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав (відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2021 по справі № 910/9525/19).

Як свідчить додана до позовної заяви електронна копія Договору, на його першому аркуші міститься логотип з назвою позивача, а кожна сторінка Договору містить застереження щодо заборони поширення або копіювання його змісту без дозволу ТОВ «Дзенкод Айті Компані», що з достатньою вірогідністю свідчить про розроблення проекту Договору саме позивачем.

В зв`язку з цим, саме позивач як особа, яка визначила зміст Договору, повинна нести ризик, пов`язаний із неясністю його умов.

Судом встановлено, що в Системі управління проектами, за адресами в мережі Інтернет, визначеними в 1.2 Договору, від користувача ОСОБА_1 позивачу надійшли повідомлення, в яких міститься розрахунок вартості послуг, наданих в лютому в кількості 59,65 годин на суму 1 941 грн, (повідомлення від 12.03.2024), в березні в кількості 174,15 години на суму 5 753 грн (повідомлення від 16.04.2024), в квітні в кількості 180,3 години на суму 6 028 грн (повідомлення від 12.05.2024).

Зазначене повідомлення, на думку суду, за своїм правовим змістом є пропозицією позивача щодо узгодження вартості послуг, фактично наданих відповідачем у кожному із зазначених місяців (лютий - квітень 2024), викладеною в електронному документі.

Вказана пропозиція була прийнята відповідачем, про що свідчить зміст Акта № 1, складеного відповідачем в письмовій формі та направленого позивачу.

Відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За положенням частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами частин першої, восьмої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У постановах від 11.10.2018 у справі № 922/189/18, від 29.10.2019 у справі №904/3713/18 Верховний Суд дійшов висновку, що виконання сторонами зобов`язань за договором виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини восьмої статті 181 ГК України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

З урахуванням встановлених вище обставин, які свідчать про прийняття відповідачем до виконання направлених йому через Систему управління проектами завдань № 61185, № 61193, № 61188, № 61256 (тобто, Технічних завдань в розумінні п.1.3 Договору), їх фактичне виконання відповідачем та визначення позивачем вартості наданих послуг з виконання цих Технічних завдань шляхом надсилання відповідачу повідомлень від 12.03.2024, 16.04.2024, 12.05.2024, суд приходить до висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо обсягу та вартості послуг, які були фактично надані відповідачем за Договором в лютому - травні 2024 року.

При цьому, суд звертає увагу, що за відсутності обґрунтованих заперечень позивача (зокрема, шляхом надання пояснень ОСОБА_4 , який є єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником позивача, оформлених у вигляді заяви свідка відповідно до ст.88 ГПК України), слід вважати достатньо вірогідним, що пропозиція від імені позивача щодо вартості наданих відповідачем послуг у вказаних вище повідомленнях, направлених через Систему управління проектами, була здійснена саме зазначеною особою.

В той же час, достеменне встановлення особи, яка здійснила вказані повідомлення, на думку суду, не має вирішального значення для вирішення спору, з огляду на те, що саме позивач відповідно до змісту п.1.2 Договору здійснює адміністрування (управління) Системою управління проектами, тому слід вважати, що вчинення відповідних дій в ній від його імені у цій Системі мало місце з його дозволу та під його контролем, оскільки позивачем не доведене інше.

В будь-якому випадку, частиною першою ст.241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Суд звертає увагу, що визначена в направлених відповідачу через Систему управління проектами повідомленнях вартість послуг, зокрема:

в повідомленні від 12.03.2024 вартість послуг, наданих відповідачем в лютому (1 941 грн), була сплачена позивачем платіжною інструкцією № 68 від 12.03.2024 року на відповідну суму, тобто в той же день;

в повідомленні від 16.04.2024 вартість послуг, наданих відповідачем в березні (5 753 грн), була сплачена позивачем платіжною інструкцією № 128 від 17.04.2024 на відповідну суму, тобто на наступний день;

в повідомленні від 12.05.2024 вартість послуг, наданих відповідачем в травні (6 028 грн), була сплачена позивачем платіжною інструкцією № 182 від 13.05.2024 на відповідну суму, тобто на наступний день.

З урахуванням викладеного, судом критично оцінюються доводи позивача, з посиланням на підстави платежу, зазначені у вказаних вище платіжних інструкціях, що зазначені платежі носили авансовий характер.

Точний збіг вартості виконаних відповідачем послуг, визначеної повідомленнями через Систему управління проектами, та грошових сум здійснених позивачем платежів, дати їх здійснення (в день або в наступний день після направлення відповідних повідомлень) не можна визнати випадковим, а таке пояснення розумним, оскільки це б суперечило таким стандартам поведінки осіб у цивільних правовідносинах як добросовісність та розумність (ст. 3, 12 ЦК України).

Суд констатує, що здійснені позивачем оплати сум в розмірі, який повністю дорівнює вартості наданих відповідачем послуг у відповідному місяці, яка була визначена через Систему управління проектами, свідчать про наступне схвалення зі сторони позивача дій його представника (яким, з достатньою вірогідністю, був його єдиний засновник та кінцевий бенефіціар ОСОБА_4 ) щодо визначення вартості таких послуг.

В той же час, вчинення позивачем дій, спрямованих на виконання взятих на себе договірних зобов`язань, зокрема щодо сплати отриманих за Договором послуг (п.5.2 Договору), з посиланням на умови Договору як на підставу платежу, виключає кваліфікацію Договору як неукладеного в частині встановлення вартості послуг (подібна правова позиція викладена в п.7.4 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2020 по справі № 915/411/19).

Подальші дії відповідача, зокрема, направлення листа 15.05.2024 (вих.№1/05-24) та Акту №1, також свідчать про прийняття відповідачем пропозиції (оферти) позивача щодо визначення вартості послуг, наданих за Договором.

Таким чином, зазначені обставини, в їх сукупності, підтверджують досягнення згоди між сторонами Договору щодо вартості послуг, наданих відповідачем відповідно до Технічних завдань, які не були оформлені сторонами письмово як додатки до Договору, а були направлені позивачем через Систему управління проектами згідно з п.1.3 Договору.

Надаючи оцінку встановленим судом обставинам справи, в контексті встановлення добросовісності чи недобросовісності поведінки позивача, суд приймає до уваги наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.

Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Відповідна правова позиція була викладена в п. 7.7 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2020 по справі № 915/411/19.

Як було встановлено судом, позивач на власний розсуд визначив конкретний перелік послуг, що підлягали наданню відповідачем (завдання № 61185, № 61193, № 61188, № 61256, які є Технічними завданнями в розумінні п.1.3 Договору), шляхом надіслання повідомлень відповідачу через Систему управління проектами, а не шляхом узгодження Технічних завдань в письмовій формі.

При цьому, запропонований позивачем та узгоджений сторонами зміст п.3.1 Договору передбачав, що загальна вартість послуг, наданих за Договором, визначається саме в Технічних завданнях, узгоджених та підписаних в письмовій формі.

Договір, проект якого, з достатньою вірогідністю, був запропонований саме позивачем, не містить умов щодо порядку узгодження вартості послуг, які надаються Виконавцем не на підставі письмово узгоджених Технічних завдань, а на підставі Технічних завдань, направлених через Систему управління проектами.

В подальшому, відповідач протягом майже трьох місяців виконував завдання позивача в Системі управління проектами, на що витратив загалом більше, ніж 413 годин робочого часу.

Виконання відповідачем завдань № 61185, № 61193, № 61188, № 61256 фіксувалося шляхом відображення статусу «завершені» в Системі управління проектами за період з 22.02.2024 по 10.05.2024.

Позивачем в Системі управління проектами здійснювалася щоденна та помісячна фіксація кількості годин робочого часу відповідача, витраченого на виконання наданих позивачем Технічних завдань.

По закінченню кожного місяця в Системі управління проектами відповідачу від особи, якою, з достатньою вірогідністю, був єдиний засновник та кінцевий бенефіціар позивача, надходили повідомлення щодо вартості послуг (мовою оригіналу - «расчёт честно заработанных»), наданих за лютий, березень, квітень 2024 року.

Відповідач, маючи обґрунтовані сподівання на дотримання позивачем принципу добросовісності учасника цивільних правовідносин, покладався на подальше отримання від позивача грошових коштів в розмірі, встановленому самим позивачем, з огляду на те, що Договір не передбачає безоплатного надання будь-яких послуг (в тому числі, під час виконання завдань з навчання в Системі управління проектами).

В день направлення чи на наступний день після надходження вказаних вище повідомлень про вартість наданих послуг, позивачем кожного місяця сплачувалася відповідачу саме та сума, яка була визначена у відповідному повідомленні в Системі управління проектами. Разом з тим, в підставах платежу платіжних інструкцій позивачем зазначалось, що така сума є авансовим платежем.

Позивач відмовився від підписання наданого відповідачем Акта №1, в якому були відображені фактично одержані ним від позивача грошові кошти, посилаючись лише на відсутність письмово оформленого Технічного завдання, тобто з посиланням на обставину, наявність якої залежала виключно від волі позивача, оскільки саме він згідно з п.1.3 за своїм вибором міг визначити спосіб визначення переліку та обсягів послуг (Технічних завдань), які підлягали виконанню за Договором.

Позивач не посилався ні при обґрунтуванні своєї відмови від підписання Акта №1, ні в позовній заяві, на претензії щодо якості, обсягу, належності та строку виконання наданих відповідачем послуг, що є підставою для відмови від підписання Акта приймання-передачі наданих послуг згідно з п.3.5 Договору.

Позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача коштів, сплачених за фактично надані ним послуги, обсяг та перелік яких був визначений позивачем одним із способів, передбачених п.1.3 Договору, та вартість яких була розрахована самим позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність підписаного сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг, в той час як мотиви відмови від підписання такого акту ґрунтуються лише на відсутності Технічних завдань в письмовій формі, наявність яких залежала виключно від волевиявлення самого позивача.

Зазначені обставини в їх сукупності, на думку суду, свідчать про те, що поведінка позивача є, щонайменше, суперечливою, тому при розгляді даної справи існує необхідність застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10 2019 у справі № 917/1307/18).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідний правовий висновок щодо стандарту доказування викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20.

З урахуванням всіх встановлених обставин справи, суд констатує, що відповідачем з достатньою вірогідністю доведено, що грошові кошти на суму 13 722 грн були отримані ним від позивача в період дії Договору як оплата за фактично надані послуги, передбачені вказаним Договором, та у відповідності до його умов (п.п.1.4, 5.2 Договору).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, тому отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним (п. 7.2 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2020 по справі № 915/411/19).

Враховуючи викладене, позовні вимоги визнаються необґрунтованими та відхиляються судом в повному обсязі.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, до яких зокрема належить судовий збір.

За частиною 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зміст наведеної норми, судовий збір сплачений позивачем за розгляд даного спору покладається на останнього, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Пушко