СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/545/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Шутенко І.А.

за участю представників сторін:

прокурор - Ногіна О.М.

4-й відповідач (особисто) - Мельник А.М.

третьої особи - Десятерик В.В.

представники інших учасників справи не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх. № 957 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022, ухвалене суддею Присяжнюком О.О. у приміщенні господарського суду Харківської області 09.08.2022 о 13 год. 04 хв. (повне рішення складено 10.08.2022) у справі № 922/545/22

за позовом керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова за участю Харківської обласної прокуратури

до:

1) Харківської міської ради, м. Харків,

2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

3) Фізичної особи - підприємця Цинцкіладзе Руслана Соломоновича, м. Харків,

4) Фізичної особи ОСОБА_1 , смт. Пісочин Харківського району Харківської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , м.Южноукраїнськ Миколаївської області,

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Керівник Салтівської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області до 1-ого відповідача Харківської міської ради, 2-ого відповідача Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,3-ого відповідача Фізичної особи - підприємця Цинцкіладзе Руслана Соломоновича ,4-ого відповідача Фізичної особи ОСОБА_1 , в якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати п.25 додатку І до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16.

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 08.09.2016 № 5379-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1761.

- скасувати декларацію про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 зареєстровану 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з одночасним припиненням права власності.

- витребувати у ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради об`єкта нерухомого майна: 01 розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язавши останню привести нежитлові приміщення у попередній стан.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.08.2022 в даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено частково. А саме, стосовно позовних вимог про: визнання незаконним та скасування п.25 додатку І до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 08.09.2016 № 5379-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1761 - відмовлено повністю.

Стосовно позовних вимог про: скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 зареєстрованої 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, з одночасним припиненням права власності, витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради об`єкта нерухомого майна: 01, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши останню привести нежитлові приміщення у попередній стан - закрито провадження у справі №922/545/2 на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК, із зазначенням, що в цій частині позовних вимог спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували здійснення фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді, а тому він не мав права на приватизацію спірного орендованого майна в порядку пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), отже Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем;

- пункт 25 додатку 1 до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 №283/16 прийнято з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 рр., затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання 23.12.2011 №565/11, а відтак є незаконним;

- враховуючи похідний характер вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від вимоги про визнання недійсним та скасування Рішення, яке визнано судом незаконним, а окремих, самостійних підстав для визнання вказаного правочину недійсним прокурором не заявлено, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання Договору недійсним;

- відповідачами було заявлено про застосування строку позовної давності;

- позовна заява подана пізніше, аніж через три роки з дати ухвалення оспорюваного рішення, тобто з пропуском встановленого статтею 257 Цивільного кодексу строку позовної давності, прокурором визнано факт пропуску строку позовної давності;

- прокурором заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності, в якій він стверджує, що подачі позову перешкоджала його необізнаність з підставами ухвалення оскаржуваного Рішення. Про незаконність цих підстав він довідався лише в березні 2019 року в результаті слідчих дій в рамках кримінального провадження №0000002, а саме після вивчення матеріалів приватизаційної справи. Остання була отримана прокурором на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 у справі №639/687/19.

- прокурором не надано жодних пояснень тому факту, що він звернувся з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню лише через більше, ніж 2 роки після ухвалення Рішення, хоча відповідне кримінальне провадження з приводу систематичних порушень законодавства, допущених Харківською міською радою та Управлінням комунального майна та приватизації під час приватизації комунального майна, вже тривало і було відкрите ще з 04.01.2017, також прокурором не доведено існування об`єктивних перешкод, які б заважали йому подати позов у період з 06.02.2019 (дати отримання доступу до документів приватизаційної справи) до 07.07.2019 (дати спливу строку позовної давності). З цього приводу прокурором взагалі не надано жодних пояснень;

- на підставі частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України враховуючи пропущення прокурором строку позовної давності, відсутність підстав для визнання причин пропущення поважними, наявність заяви про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування п.25 додатку І до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 08.09.2016 № 5379-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1761.

- оскільки в частині позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірного об`єкта нерухомого майна сторонами по справі є дві фізичних особи, до яких заявлені вимоги, а в матеріалах справи відсутні докази використання спірних нежитлових приміщень з метою здійснення господарської (підприємницької) діяльності, правовідносини, на яких ґрунтується позов, носять приватноправовий характер, а відтак спір у відповідній частині має розглядатися за правилами цивільного судочинства;

- враховуючи положення ч. 1 ст. 2, п. 7 ч. 1 ст. 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України спір за позовною вимогою про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 відноситься до юрисдикції адміністративного суду та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства;

- оскільки спір в частині позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 спірного майна та про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, провадження у даній справі в цій частині підлягає закриттю підставі пункту 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України

Перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури у межах встановленого законом строку направив поштою до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора; судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури; справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури; про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони та Харківську обласну прокуратуру.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що :

- враховуючи положення частини статті 23 Закону України «Про прокуратуру» статті, статті 53 ГПК України, статті 261 ЦК України, у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №2/44/17);

- порушення, які свідчать про незаконність набуття ФОП Цинцкіладзе Р.С. нежитлових приміщень, прокурором виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000002 доказів, після отримання дозволу на тимчасовий доступ до цих договорів та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019, у т.ч. приватизаційної справи ФОП Цинцкіладзе Р.С., отже висновки суду про пропущеня строків позовної давності у зв`язку із присутністю прокурора під час прийняття рішення та можливістю довідатись про обставини його прийняття одразу після його оприлюднення не ґрунтуються на положеннях діючого на той час законодавства;

- сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуттям спірного майна з власності територіальної громади м. Харкова, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення;

- за загальним правилом, встановленим статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та статтею 1 ГПК України, спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна як юридичних, так і фізичних осіб;

- незважаючи на те, що фізична особа Мельник А.М. не була учасником процедури приватизації спірного майна, спір про витребування у неї вказаного майна має похідний характер від позовних вимог про скасування результатів приватизації комунального майна, оскільки усі заявлені позовні вимоги обґрунтовуються прокурором обставиною незаконності відчуження комунального майна на неконкурентних засадах (способом викупу), що, зумовлює незаконність подальшої передачі спірних приміщень у власність фізичної особи, відтак з урахуванням характеру спірних відносин зазначена позовна вимога підлягає розгляду в порядку господарського судочинства;

- позовна вимога про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 обґрунтована, які і всі інші позовні вимоги у даній справі, обставиною незаконності відчуження комунального майна на неконкурентних засадах (способом викупу), тобто спрямований на поновлення порушеного права власності Харківської міської територіальної громади і має приватно-правовий характер, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку господарського, а не господарського судочинства адміністративного.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022 у справі №922/545/22, витребувано у господарського суду Харківської області матеріали даної справи №922/545/22 у повному обсязі, встановлено учасникам справи строк до 21.10.2022 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами надсилання відзиву іншим учасникам справи), а також для подання заяв, клопотань тощо.

19.10.2022 до суду надійшли матеріали даної справи у трьох томах.

Також 19.10.2022 представник третьої особи, Лебеденко І.О., надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022 у справі №922/545/22 та залишити його без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що:

- апелянтом не обґрунтовано, чому він не міг довідатися про порушення, на яке він посилається в обґрунтування позову у даній справі, раніше 06.03.2019, враховуючи той факт, що кримінальне провадження №0000002 було відкрито ще 04 січня 2017 року;

- в рамках відповідного кримінального провадження досліджувалося рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 №283/16, пункт якого оскаржується у цій справі, правоохоронні органи отримували доступ до документів приватизації ще у 2017 році, отже апелянт мав можливість дізнатися про порушення ще на протязі 2017 року;

- враховуючи, що позовну вимогу про витребування спірного об`єкту у Мельник А.М. заявлено до фізичної особи, яка не була учасником приватизації, позовна вимога про витребування виникла із спору, який має приватно-правовий характер, а відтак, спір у відповідній частині має розглядатися за правилами цивільного судочинства;

- суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80, зареєстрованої 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з одночасним припиненням права власності має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, до того ж, законом визначено підстави та порядок скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а отже вимога Апелянта про скасування саме декларації про готовність об`єкту до експлуатації (а не скасування її реєстрації) у будь-якому випадку не підлягає задоволенню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2022 повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 22.11.2022

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 зупинено апеляційне провадження у справі №922/545/22 до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №925/1133/18, та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Верховного Суду у справі № 925/1133/18.

Зобов`язано учасників справи повідомити Східний апеляційний господарський суд про результати розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №925/1133/18.

До Східного апеляційного господарського суду 20.12.2024 від Салтівської окружної прокуратури міста Харкова надійшло клопотання, в якому заявник просить суд: поновити апеляційне провадження у справі №922/545/22.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.01.2025 задоволено клопотання Салтівської окружної прокуратури міста Харкова про поновлення провадження у справі та поновлено провадження у справі № 922/545/22 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх. № 957 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022 у справі № 922/545/22. Розгляд справи призначено на 18.02.2025.

11.01.2025 від Мельник А.М. надійшли додаткові пояснення у справі.

13.01.2025 від представника Харківської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі.

13.01.2025 від Мельник А.М. надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копії договору купівлі-продажу від 23.08.2016.

15.01.2025 від представника Лебеденко І.О. надійшли пояснення у справі.

27.01.2025 від представника Салтівської окружної прокуратури надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача - Харківської міської ради по справі № 922/545/22.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 оголошено перерву в судовому засіданні до 18.03.2025 .

В судове засідання 18.03.2025 з`явився прокурор, який підтримав апеляційну скаргу, четвертий відповідач, а також представник третьої особи, які проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечували. Представники інших учасників справи в судове засідання 18.02.2025 не з`явився, про дату, час та місце повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась, у справі достатньо матеріалів для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу прокурора в даному судовому засіданні за відсутністю представників відсутніх учасників справи.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено місцевим господарським судом, Харківською місцевою прокуратурою №2 здійснювалось процесуальне керівництво по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002 від 04 січня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України. Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою.

Як вказує прокурор у позові, в ході досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 (справа №639/687/19) в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна та приватизації) було проведено вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час дослідження справи встановлено, що на підставі Договору оренди №1349 від 22.04.2015 (далі - Договір оренди), укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації та фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем, в останнього в оренді перебували нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 3.1. Договору оренди, вартість об`єкту оренди складала 104 000 (сто чотири тисячі) гривень, без ПДВ.

Відповідно до п. 5.2 Договору оренди, орендар має право здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгодженні з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Згідно з п. 5.3. Договору оренди, орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

Відповідно до п. 10.1. Договору оренди, строк його дії - до 22.03.2018.

Згодом фізична особа-підприємець Цинцкіладзе Руслан Соломонович звернувся з листом до Управління комунального майна та приватизації (вх. № 19270 від 17.11.2015), у якому просить дозволити приватизацію вказаних приміщень шляхом викупу.

При цьому, як вказує прокурор, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на таку приватизацію.

На підставі вказаного звернення Харківською міською радою прийнято відповідне рішення, а саме відповідно до п. 25 додатку 1 до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, включено вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1

Після цього фізична особа-підприємець Цинцкіладзе Руслан Соломонович звернувся до Управління комунального майна та приватизації з листом від 12.07.2016 вх. №11430, у якому просить оцінку для приватизації вищевказаного майна провести суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Незалежна профгрупа".

На виконання вказаного листа Управління комунального майна та приватизації, з метою визначення вартості об`єкта для приватизації, звернулося до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ "Незалежна профгрупа" (лист від 15.07.2016 № 11303) з пропозицією провести оцінку вказаних нежитлових приміщень на підставі відповідного договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем.

На підставі вказаного листа ТОВ "Незалежна профгрупа" складено звіт про оцінку майна, затверджений Управлінням комунального майна та приватизації 18.08.2016, відповідно до якого вартість вказаного майна станом на 31.07.2016 без ПДВ складає 120 700 грн. 00 коп.

У подальшому 08.09.2016 між фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем та Управлінням комунального майна та приватизації укладено договір-купівлі продажу №5379-В-С, відповідно до якого фізична особа-підприємець Цинцкіладзе Руслан Соломонович приватизував вказані нежитлові приміщення за 120 700 грн. 00 коп. без ПДВ (разом з ПДВ за 144 840 грн. 00 коп.)

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31567835 від 20.09.2016 зареєстровано право власності за Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем на вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер нерухомого майна: 01) на підставі договору купівлі-продажу №4004 від 04.10.2016 перейшло до Лебеденко І.О., яка здійснила реконструкцію вказаного об`єкта нерухомості, змінивши площу з 40 кв.м. на 53 кв.м. (декларація про готовність до експлуатації об`єкта ХК80 від 15.12.2016).

У подальшому нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 , Лебеденко І.О. на підставі договору купівлі-продажу №2132 від 26.12.2016 продано Мельник А.М., яка наразі є їхнім власником.

Прокурор зазначає, що нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 , орендовані фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем, могли бути відчужені Харківською міською радою лише шляхом продажу їх на аукціоні або за конкурсом, а не шляхом викупу, що є підставою для визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення Харківської міської, оскільки Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем.

Крім того, прокурор стверджує, що обраний спосіб приватизації суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки він порушує вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 №565/11.

Враховуючи вищенаведене, прокурор звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним рішення Харківської міської ради щодо відчуження майна, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного майна, скасувати декларацію про готовність об`єкту до експлуатації та витребувати об`єкт нерухомого майна, зобов`язавши привести нежитлові приміщення у попередній стан.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів встановила таке.

В оспорюваному рішенні Харківської міської ради від 06.07.2016 №283/16 зазначено, що його прийнято на підставі законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 №565/11 (далі - Програма).

Згідно з п. 1.1. Програми, її розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, законів України "Про місцеве самоврядування в Україні, "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. Програми, у ній визначено мету, пріоритети та умови приватизації комунального майна територіальної громади міста на 2012-2016 рр., а також її принципи.

Метою приватизації є підвищення ефективності використання майна, створення конкурентного середовища, залучення інвестицій з метою забезпечення соціально-економічного розвитку міста, а також забезпечення надходження коштів від приватизації до міського бюджету.

До пріоритетів проведення приватизації у 2012-2016 рр. належать досягнення максимальної ефективності приватизації об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до Програми.

До основних принципів індивідуальної приватизації відноситься досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта приватизації; вибір способу приватизації об`єкта.

Згідно з п.п. 5.1, 5.23 Програми продаж об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою для кожної групи об`єктів. Продаж об`єктів комунальної власності на конкурентних засадах здійснюється відповідно до розділу IV Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна", відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з абз. 2 ч. 6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна", з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А, група В, група Г, група Д, група Е, група Ж.

У відповідності до ч. 2 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна", об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 31, відносяться до об`єктів малої приватизації.

Частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до статті 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (частини 1, 3 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 (далі - Порядок № 439).

Згідно з пунктом 8.1 Порядку №439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Відповідно до п. 1.1 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 №377, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря.

Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час Оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості

Згідно з п. 2.1 Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п. 2.2. Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

З огляду на вищевикладене, Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу.

При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Проте, як встановив місцевий господарський суд, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували здійснення фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді.

У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві фізичної особи-підприємця Цинцкіладзе Руслана Соломоновича з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, жодні відомості про такі поліпшення відсутні.

Зважаючи на викладене, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143) зазначила, зокрема, про таке:

"Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180)".

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76).

Слід зазначити, що відповідно до п. 25 додатку 1 до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16, до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, включено вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення 08.09.2016 між фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем та Управлінням комунального майна та приватизації укладено договір-купівлі продажу №5379-В-С, відповідно до якого фізична особа-підприємець Цинцкіладзе Руслан Соломонович приватизував вказані нежитлові приміщення за 120 700 грн. 00 коп. без ПДВ (разом з ПДВ за 144 840 грн. 00 коп.).

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31567835 від 20.09.2016 зареєстровано право власності за Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем на вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже оспорюване рішення Харківської міської ради у відповідній частині вичерпало свою дію, у зв`язку з чим прокурором обрано неналежний спосіб захисту своїх прав при заявленні позовних вимог про визнання незаконним та скасування цього рішення у відповідній частині, що свідчить про відсутність правових підстав для її задоволення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 вказано на те, що та обставина, що прокурор зазначив орган місцевого самоврядування відповідачем у справі, з огляду на звернення з вимогою про визнання недійсним рішення ради, не є перешкодою для розгляду справи. Орган місцевого самоврядування брав участь у цій справі. У випадку встановлення судами обрання прокурором неналежного способу захисту щодо частини позовних вимог (про визнання недійсним рішення ради) у задоволенні позову до такої особи належить відмовити за наслідком розгляду спору по суті.

Отже позовна вимога про визнання незаконним та скасування п. 25 додатку І до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 свідчить про обрання прокурором при зверненні з такою вимогою до суду неефективного способу захисту порушеного права.

Що стосується позовних вимог про: 1) визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 08.09.2016 № 5379-В-С, 2) скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80, зареєстрованої 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з одночасним припиненням права власності, то колегія суддів зазначає про таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 33) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 49)

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, провадження № 12- 158гс19 дійшла таких правових висновків:

- захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

- таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

- для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. (пункти 10.7-10.10 постанови ВП ВС від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, провадження № 12- 158гс19).

Отже, оскільки прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, то єдиною належною (ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади (яка і є фактичним позивачем у цій справі).

Як вже зазначалося, 08.09.2016 між фізичною особою-підприємцем Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем та Управлінням комунального майна та приватизації укладено договір-купівлі продажу №5379-В-С, відповідно до якого фізична особа-підприємець Цинцкіладзе Руслан Соломонович приватизував вказані нежитлові приміщення за 120 700 грн. 00 коп. без ПДВ (разом з ПДВ за 144 840 грн. 00 коп.).

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31567835 від 20.09.2016 зареєстровано право власності за Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем на вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер нерухомого майна: 01) на підставі договору купівлі-продажу №4004 від 04.10.2016 перейшло до ОСОБА_2 , яка здійснила реконструкцію вказаного об`єкта нерухомості, змінивши площу з 40 кв.м. на 53 кв.м. (декларація про готовність до експлуатації об`єкта ХК80 від 15.12.2016).

У подальшому нежитлові приміщення 1-го поверху №38, 39, 39а, VI, загальною площею 40 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2132 від 26.12.2016 продано ОСОБА_1 , яка наразі є їхнім власником.

Отже останнім власником спірного майна є ОСОБА_1 , яка придбала його на підставі договору купівлі-продажу №2132 від 26.12.2016, а тому позовна вимога про визнання недійсним іншого, більш раннього договору купівлі-продажу спірного майна, який входить до ланцюгу правочинів щодо спірного майна, свідчить про обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права.

Позовна вимога про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80, зареєстрованої 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради також не спрямована на відновлення порушеного права, у зв`язку з чим не є ефективним способом захисту такого права.

Отже, вимоги прокуратури про: 1) визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 08.09.2016 № 5379-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП Цинцкіладзе Русланом Соломоновичем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1761; 2) скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80, зареєстрованої 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з одночасним припиненням права власності, є неефективними (неналежними) способами захисту прав, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради об`єкта нерухомого майна: 01 розташований за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язавши останню привести нежитлові приміщення у попередній стан колегія суддів зазначає про таке.

Статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з цим, абзацом 1 частини 2 зазначеної норми встановлено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Як вже зазначалося, після приватизації спірного майна ОСОБА_3 за укладеним з Управлінням комунального майна та приватизації за договором договір-купівлі продажу №5379-В-С зазначений власник майна продав його ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу №4004 від 04.10.2016 перейшло до ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 , в свою чергу, продав його ОСОБА_1 по договору купівлі-продажу №2132 від 26.12.2016.

Отже, ОСОБА_2 , яка на час укладення з ОСОБА_3 договору купівлі продажу спірного майна не могла знати про обставини щодо легітимності /нелегітимності придбання продавцем ( ОСОБА_3 ) спірного майна, є його добросовісним набувачем за відплатним правочином.

Крім того колегія суддів на судову практику ЄСПЛ, в тому числі і на Рішення ЄСПЛ у справі "Френкель та інші проти Росії" (від 06.04.2021, заяви № 22481/18 та 38903/19). Заявниками у цій справі виступали особи, які після придбання квартир виявили, що попередні їх власники оформили квартири на себе по підробленим документам - реальні власники квартир померли до того, як були здійснені операції із підробленими документами, які дозволили продавцям оформити право власності на себе. Відповідні муніципалітети подали проти заявників віндикаційні позови і успішно витребували квартири як відумерлу спадщину.

Під час розгляду зазначеної справи ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив, що в усталеній практиці ЄСПЛ сформував позицію, за якої добросовісні набувачі майна, яке по ланцюжку переходило від однієї особи до іншої на підставі підроблених документів, не повинні нести тягар наслідків за недогляд з боку органів влади. Адже всі ці операції контролювались органами влади, які здійснювали державну реєстрацію майна - і які не перевірили ані дійсність поданого підробленого рішення суду, ані укладення договору купівлі-продажу із реальною живою особою.

Крім того, Суд відхилив посилання уряду на те, що заявники мали право подати позови про відшкодування шкоди до продавців квартир (осіб, які оформили на себе право власності по підробленим документам), та зазначив, що відповідні суми, які гіпотетично могли б бути відшкодовані на користь заявників, могли бути враховані під час обрахунку шкоди, завданої заявникам порушенням норм Конвенції - але перспектива отримати таке відшкодування загалом не заперечує факту порушення державою положень Конвенції.

Аналогічні за змістом висновки викладені ЄСПЛ також під час розгляду іншої подібної справи "Задорожний та інші проти Росії" (від 06.04.2021, заяви № 55025/18 та 12185/19).

Разом з цим, у рішенні від 24.06.03 у справі "Стретч проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила".

Отже, ЄСПЛ послідовно та одноманітно наголошує на тому, що на набувача не може покладатися весь тягар відповідальності за помилкові дії, які були вчинені органами державної влади.

Вирішуючи даний спір з огляду на колізію правового регулювання, колегія суддів опирається на наступні міркування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» українські суди мають застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, колізія між правовими позиціями ВС, які не є обов`язковими, а лише підлягають врахуванню, та практикою ЄСПЛ, яка є джерелом права, однозначно вирішується на користь останньої.

В аспекті викладеного слід відзначити поступове впровадження позицій ЄСПЛ в національну застосовну практику, і в цій частині колегія суддів опирається на чинну на час винесення даної постанови правову позицію ВП ВС, висловлену у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17, де зазначено, що «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 38 постанови). Такого ж висновку дійшли Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 905/2947/17.

Крім того, вирішуючи спір, колегія суддів опирається на принципи розумності (міркування здорового глузду) і справедливості.

Так, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (див. пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів Цивільного кодексу України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Подібні висновки містять постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16.

В такий спосіб добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, при придбанні нерухомого майна у власність або при набутті іншого речового права на нього вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на це нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

При цьому добросовісність набувача передбачає не лише співставлення відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісності набувача, зокрема у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц.

Набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру, а робив це добросовісно. Якщо перевірка інформації про нерухоме майно дає підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц викладено висновок, що добросовісність виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна наявна інформація в ЄДРСР про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь.

Отже, враховуючи висновки Верховного Суду, при оцінці поведінки ОСОБА_2 (у якої ОСОБА_1 придбала спірне майно та на даний час є його останнім набувачем) на предмет чесності та добросовісності колегія суддів враховує наступне.

На час придбання спірного майна ОСОБА_2 . Державний реєстр речових прав та Державний реєстр обтяжень рухомого майна не містив відомостей, з яких би вбачалась наявність обтяжень спірного майна або нелегітимність його придбання продавцем - ОСОБА_3 .

Таким чином, судом не встановлено, а прокурором не наведено обставин, що б свідчили про придбання ОСОБА_2 майна без проявлення розумної обачності, а тому ОСОБА_2 на час відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 була його добросовісним набувачем. При цьому з матеріалів справи не вбачається обставин, які б свідчили про наявність на той час підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача в порядку пунктів 1-3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У постанові від 05 червня 2024 року в cправі № 922/461/22 за подібних правовідносин Верховний Суд виклав висновок, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч риписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар

Отже останній набувач Мельник А.М. придбала спірне майно у особи ( ОСОБА_2 ), яка була добросовісним набувачем цього майна та мала право його відчужувати, у зв`язку з чим ОСОБА_1 набула статусу повноправного власника зазначеного майна, яке в повній мірі захищається нормами інституту захисту права власності.

Так, відповідно до статті 312 Цивільного України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини(далі також - «ЄСПЛ») як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішенні ЄСПЛ від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, зазначено щодо необхідності додержання принципу "належного урядування" при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Крім того, у постанові від 29 жовтня 2019 року в справі № 905/2236/18 Верховним Судом викладено висновок, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

З огляду на наведене, враховуючи встановлену судом добросовісність дій Мельник А.М. на час придбання спірного майна у власність, колегія суддів вважає несправедливим і нерозумним покладення на неї матеріальної відповідальності за дії попередніх учасників обороту спірного майна, а також державних органів.

За таких умов позовна вимога про витребування у ОСОБА_1 спірного майна з очевидністю не підлягають задоволенню.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що про витребування у ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірного об`єкта нерухомого майна сторонами по справі є дві фізичних особи, до яких заявлені вимоги, а в матеріалах справи відсутні докази використання спірних нежитлових приміщень з метою здійснення господарської (підприємницької) діяльності, правовідносини, на яких ґрунтується позов, носять приватноправовий характер, а відтак, спір у відповідній частині має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого господарського суду, зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої ст. 19 ГПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частинами 2,3 ст. 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з пунктами 1, 2 і 6 частини першої ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що спори щодо приватизації державного майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому ГПК І України.

Аналогічну вимогу про вирішення спору судом господарської юрисдикції передбачено також чинною на момент звернення з позовом редакцією статті ЗО Закону України від 18.01.2018 «Про приватизацію державного і комунального І майна», який набрав чинності з 07.03.2018.

Таким чином, за загальним правилом спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних, так і фізичних осіб.

Незважаючи на те, що фізична особа ОСОБА_1 не була учасником процедури приватизації спірного майна, спір про витребування у неї вказаного майна має похідний характер від позовних вимог про скасування результатів приватизації комунального майна, оскіліьки усі заявлені позовні вимоги обгрунтовуються прокурором обставиною незаконності відчуження комунального майна на неконкурентних засадах (способом викупу), що, зумовлює незаконність подальшої передачі спірних приміщень у власність фізичної особи.

Отже, враховуючи характеру спірних відносин, справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Викладене повністю узгоджується зі ст. 2 ГПК України, яка визначає завданням господарського судочинства справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб.

Подібного правового висновку викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 903/456/18, від 21.02.2018 у справі № 125/703/16-ц, від 12.05.2020 у справі № 925/308/18 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.08.2021 у справі 922/74/21.

Також суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що позовні вимоги щодо скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80, зареєстрованої 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, з одночасним припиненням права власності, не відносяться до юрисдикції господарського суду, а підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. З КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. З КАС України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до господарського суду з даним позовом обґрунтовує його обставиною незаконності відчуження комунального майна на неконкурентних засадах (способом викупу), тому всі інші заявлені позовні вимоги мають похідний характер від позовних вимог про скасування результатів приватизації комунального майна.

Отже з урахуванням характеру спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно доп.10 ч.2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно- правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Таким чином, на підставі оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, яке прийнято внаслідок порушення законодавства про приватизацію, у третьої особи виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється, тому цей спір стосується приватно-правових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, враховуючи суть спірних правовідносин, спір щодо скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N802/233/16-а та від 27.06.2018 у справі № 814/104/17.

Щодо строку позовної давності колегія суддів зазначає про таке.

Зазвичай такий аргумент не підлягає покладенню в основу рішення, оскільки колегією суддів встановлено, що позов не підлягає задоволенню в силу безпідставності. Однак у даній справі вирішення спору відбувається в умовах контроверсійної судової практики, що очевидним чином нівелює принцип правової визначеності. В таких умовах, на переконання колегії суддів, сторона має право «бути почутою» щодо повного спектру своїх аргументів, що є певною гарантії повноти і справедливості вирішення спору в умовах взаємовиключної судової практики.

Надаючи оцінку доводам відповідачів щодо застосування наслідків спливу позовної давності, а також доводам прокурора, наведеним у спростування аргументів відповідачів, колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 914/106/22, від 06 грудня 2023 року у справі № 911/1/20.

У постанові від 10 травня 2023 року у справі № 127/3866/17 Верховний Суд виклав висновок, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 у справі №922/3838/21 виклав наступний висновок, що Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом, ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 186/599/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц вказала, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. З вищенаведеного вбачається, що початок строку звернення до суду з віндикаційним позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. До віндикаційних позовів застосовується загальний строк позовної давності у три роки (стаття 257 ЦК України).

У постанові від 17 січня 2024 року в cправі № 918/195/23 Верховний Суд виклав такий висновок:

«У застосуванні наведених вище положень законодавства Верховний Суд враховує також правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16 (на яку посилається скаржник), в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 911/2191/16, на яку також посилається скаржник).

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний визначений прокурором позивач. Верховний Суд звертається до власних правових висновків у постанові від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17. Відповідно до встановлених у даній справі обставин визначений прокурором позивач - Вараська міська рада, як правонаступник Сопачівської сільської ради, є безпосереднім учасником спірних правовідносин та стороною оспорюваного договору купівлі-продажу.

Верховний Суд наголошує на своїх усталених висновках про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу, у тому числі в порядку правонаступництва, не змінює порядку перебігу позовної давності. У зв`язку з чим для позивача позовна давність почала обчислюватись із моменту вчинення спірного правочину, тобто з 11.05.2018 та сплинула 12.08.2018, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, оскільки в спорах про оскарження процедури приватизації застосовується скорочений строк позовної давності - 3 місяці.

Верховний Суд також погоджується з твердженням місцевого господарського суду про те, що прокурор, як особа, уповноважена представляти інтереси держави, мав обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах спірних відносин, а отже щонайменше з травня 2018 року (дати державної реєстрації речового права відповідача на спірне майно) мав можливість з`ясувати обставини набуття відповідачем права власності на комунальне майно та, враховуючи скорочений строк позовної давності у спірних правовідносинах, оперативно звернутися з відповідним позовом до суду».

Отже, враховуючи наведені обставини, а також вищезазначені норми законодавства та висновки Верховного Суду, прокурор міг дізнатися про порушене право, як мінімум, з моменту реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому прокурором пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в його позові.

Апелянт зазначає, що він не міг довідатися про порушення прав раніше, оскільки лише з матеріалів приватизаційних справ вбачалося порушення законодавства.

Однак заявником апеляційної скарги не наведено обґрунтованих доводів щодо того, чому, враховуючи той факт, що кримінальне провадження №0000002 було відкрито ще 04 січня 2017 року, він не міг довідатися про порушення раніше 06.03.2019.

Слід зазначити, що в рамках відповідного кримінального провадження досліджувалося рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 №283/16, пункт якого оскаржується у цій справі, правоохоронні органи отримували доступ до документів приватизації ще у 2017 році, отже апелянт мав можливість дізнатися про порушення також з матеріалів кримінального провадження ще на протязі 2017 року.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині закриття провадження щодо позовних вимог про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 та витребування у ОСОБА_1 спірного майна, зобов`язавши останньої привести нежитлові приміщення у попередній стан, неповністю дослідив обставини, які мають значення для справи, порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим рішення господарського суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення, яким в даній частині позову слід відмовити.

В решті позовних вимог рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх. № 957 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022 у справі № 922/545/22 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022 у справі № 922/545/22 скасувати в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог:

- про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації ХК80 зареєстровану 15.12.2016 Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з одночасним припиненням права власності;

- про витребування у ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради об`єкта нерухомого майна: 01 розташований за адресою: АДРЕСА_1 з зобов`язанням останньої привести нежитлові приміщення у попередній стан.

В цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 09.08.2022 у справі № 922/545/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 28.03.2025.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.А. Шутенко