ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2025м. ДніпроСправа № 904/2793/24

За позовом Керівника Роменської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, м. Ромни, Сумська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Трейн", м. Дніпро

про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу (товару) в частині включення до ціни податку на додану вартість та стягнення сплаченої суми податку на додану вартість

Суддя Красота О.І.

Без участі представників учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Керівник Роменської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Трейн" і просить суд:

- визнати недійсним пункт 3.1 договору купівлі-продажу (товару) № 310 від 08.09.2022 в частині включення до ціни автопаливозаправника 10 куб. м на шасі Ford 1833DC податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн.;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача сплачену за договором купівлі-продажу (товару) № 310 від 08.09.2022 суму податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн.

У поданій позовній заяві викладене клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 01.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідач відзив на позов до суду не надав, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 64).

З урахуванням викладеного, господарський суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Справу відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розглянуто судом протягом розумного строку.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

08.09.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно Трейн" (далі Відповідач, Продавець) та Міжрегіональним центром швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі Позивач, Покупець) укладено Договір купівлі-продажу (товару) № 310 (далі Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору Продавець зобов`язується у 2022 році поставити Замовнику автопаливозаправник 10 куб. м, на шасі Ford 1833DC відповідно до державних кодів економічного класифікатора (ДК 021:20-7: Мототранспортні вантажні засоби) (далі - товар), а Покупець прийняти й своєчасно оплатити вартість вказаного у Договорі товару.

За умовами п. 1.2 Договору найменування, характеристики, асортимент, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру, загальна ціна товару визначені сторонами у Специфікації (Додаток № 1 до Договору) та в Технічному завданні (Додаток № 2 до Договору), які є невід`ємними частинами до Договору.

Пунктом 1.4 Договору встановлено, що закупівля товару здійснюється відповідно до Постанови КМУ № 169 від 28.02.2022 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану".

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна вказаного у п.п. 1.1, 1.2 Договору товару становить 6 535 000,00 грн. з ПДВ.

За умовами п. 3.2 Договору ціна Договору включає в себе вартість самого товару, всі податки, збори, витрати Продавця з транспортування, вартість пакування, маркування товару, страхування та будь-які інші витрати, пов`язані з виконанням умов Договору.

Згідно з п. 4.1 Договору відповідно до пп. 7 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Про Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" та Постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 "Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" Покупець здійснює 49% попередню оплату вартості товару в 3-х денний термін з моменту отримання рахунку на строк не більше трьох місяців. Попередня оплата передбачена на часткове фінансування виконання предмету Договору. Попередня оплата здійснюється протягом 10 днів після підписання акту прийому-передачі товару на склад Покупця та згідно з наданою Продавцем видатковою накладною на поточний рахунок Продавця у безготівковій формі.

Але, у разі затримки бюджетного фінансування, розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 3 банківських днів з дати отримання Покупцем бюджетного призначення на свій реєстраційний рахунок. Розрахунок повинен бути здійснено до 24.12.2022.

За умовами п. 6.1 Договору поставка та приймання товару Покупцем за кількістю, якістю і комплектністю здійснюється за місцезнаходженням Покупця за адресою: Сумська область, м. Ромни, вул. Маяковського, 64.

Пунктом 6.2 Договору встановлено, що строк поставки: не пізніше 21.11.2022, а саме на період дії воєнного стану в Україні.

Термін поставки товару згідно з Договором може бути продовжений за згодою сторін у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні понад період, визначений Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", але не довше ніж до 16.12.2022, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з п. 6.4 Договору факт прийому-передачі товару підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі.

За умовами п. 6.5 Договору право власності на товар виникає у момент його передачі від Продавця до Покупця на підставі акту приймання-передачі, підписаного представниками сторін.

Пунктом 10.1 Договору встановлено, що цей Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до завершення строку дії воєнного стану до 21.11.2022, визначеного Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні". Закінчення строку дії Договору не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку за Договором.

Згідно з п. 10.2 Договору строк дії Договору автоматично продовжується у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні, але не пізніше 31.12.2022.

Специфікацією (Додаток № 1 до Договору) сторони узгодили, що поставці підлягає товар (автопаливозаправник 10 куб. м, на шасі Ford 1833DC) у кількості 1 шт., ціна якого без ПДВ становить 5 445 833,33 грн., ПДВ 1 089 166,67 грн., ціна з ПДВ становить 6 535 000,00 грн.

12.09.2022 Позивач на підставі виставленого Відповідачем рахунку № 8 від 08.09.2022 сплатив останньому грошові кошти у розмірі 3 202 150,00 грн., у т.ч. ПДВ 533 691,67 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 679 від 08.09.2022.

На виконання умов Договору Відповідач поставив Позивачу товар, що підтверджується підписаними сторонами видатковою накладною № 24 від 08.12.2022 на суму 6 535 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 1 089 166,67 грн., та актом приймання-передачі за договором № 310 від 08.09.2022 на суму 6 535 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 1 089 166,67 грн.

12.12.2022 Позивач сплатив Відповідачу грошові кошти у розмірі 3 332 850,00 грн., у т.ч. ПДВ 555 475,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1086 від 09.12.2022.

Таким чином, Позивач за Договором сплатив Відповідачу податок на додану вартість (далі ПДВ) у розмірі 1 089 166,67 грн.

При цьому, з урахуванням поставки товару Відповідачем та проведення розрахунків за нього Позивачем, Договір вважається таким, що повністю виконано сторонами.

Водночас, Прокурор зазначає, що включення до вартості товару ПДВ у розмірі 1 089 166,67 грн. та його подальша сплата Позивачем не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану", згідно з якою поставка товару повинна оподатковуватись за нульовою ставкою.

Вказані обставини стали підставою для звернення Прокурора з позовом до суду, в якому він просить суд:

- визнати недійсним пункт 3.1 Договору в частині включення до ціни автопаливозаправника 10 куб. м на шасі Ford 1833DC податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн.;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача сплачену за Договором суму податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн.

Ухвалюючи рішення, господарський суд виходив з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У правовідносинах між сторонами у справі можна припустити, що спірний договір мав бути укладений ними без включення до нього умов щодо ПДВ в розмірі 20%. При цьому, хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Податкового кодексу України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податок на додану вартість, визначення якого наведене в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом г) підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон № 389-VIII), Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (далі - Указ № 64/2022) на території України введено воєнний стан. Указ № 64/2022 затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні".

Пунктом 2 Указу № 64/2022 визначено завдання Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управлінню державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом № 389-VIII заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Деякі питання здійснення оборонних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" в редакції, чинній на момент проведення закупівлі в пункті 1 частини першої встановлено, що замовники, визначені частиною дев`ятою статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі"/державні замовники у сфері оборони здійснюють публічні/оборонні закупівлі товарів, робіт і послуг без застосування процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених Законами України "Про публічні закупівлі" та "Про оборонні закупівлі".

Згідно з абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2021 № 363 "Питання оборонних закупівель" Державну службу з надзвичайних ситуацій визначено державним замовником у сфері оборони.

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Відповідно до пунктів 1, 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом № 64/2022, та відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Кодексу постановою № 178 визначено категорії установ, операції з постачання яким товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість.

Відповідно до п. 3.41 ДБН Б.2.2-12:2019 комплексна установка технологічного обладнання, змонтованого на автомобільному шасі або причепі, для транспортування та відпуску нафтопродуктів є пересувною автозаправною станцією.

Із Технічного завдання (Додатку № 2 до Договору) вбачається, що товар містить у своєму складі цистерну та обладнаний, зокрема насосом, зливним рукавом, заправним пістолетом та іншими засобами, які призначені для транспортування та відпуску палива. Вказане безумовно свідчить, що товар є пересувною автозаправною станцією, за допомогою якого здійснюється заправка або дозаправка транспортних засобів.

Наказом ДСНС від 08.05.2013 № 212 затверджено статут Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі Статут).

Наказом ДСНС від 05.06.2023 № 447 внесено зміни до Статуту, редакція якого діє на цей час.

Відповідно до п. 1.3 Статуту Позивача створено ДСНС та належить до сфери її управління. Позивача підпорядковано безпосередньо Голові ДСНС.

Пунктом 1.4 Статуту передбачено, що Позивач виконує завдання щодо здійснення комплексу заходів із запобігання та реагування на надзвичайні ситуації, ліквідації надзвичайних ситуацій та окремих їх наслідків, аварійно-рятувальних, пошукових та інших невідкладних робіт на всій території України, а також надання освітніх послуг у сфері професійної (професійно-технічної) освіти.

Згідно з п. 1.5 Статуту Позивач є державною аварійно-рятувальною службою, яку створено на професійній основі, засновано на принципах єдиноначальності, централізації управління, статутної дисципліни, особистої відповідальності особового складу.

Відтак, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) за Договором підлягали оподаткуванню за нульовою ставкою.

За таких обставин сторонами при укладенні Договору та включенні до загальної ціни Договору податку на додану вартість у сумі 1 089 166,67 грн. не дотримано вимоги податкового законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим, у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16).

Таким чином, приписи статті 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

У даній справі можна припустити наявність (існування) Договору і без включення до цих умов щодо необхідності сплати ПДВ.

Згідно з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, який викладено у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, податок на додану вартість хоча і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справи № 922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, договір може бути визнаний недійсним в частині включення суми ПДВ до вартості товару.

Судом встановлено, що пунктом 3.1 Договору до ціни Договору незаконно включено суму ПДВ у розмірі 1 089 166,67 грн. за придбання Позивачем автопаливозаправника 10 куб. м на шасі Ford 1833DC замість нульової ставки.

Зокрема, зміст оспорюваного правочину в цій частині суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що в силу вимог частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання Договору недійсним у цій частині.

Частинами 1, 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Об`єднана палата зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5-5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, фактично уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, зауважила на тому, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом про часткове визнання недійсним пункту 3.1 Договору, Прокурор також заявив вимогу про стягнення з Відповідача на користь Позивача сплаченої за Договором суми податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн., що відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Правовою підставою для задоволення вимоги про стягнення сплаченої суми ПДВ за ставкою 20% замість нульової ставки Прокурором указано статтю 1212 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України ("Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правовий аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Із матеріалів справи вбачається, що оплата повної вартості придбаного на підставі Договору товару згідно з ціною, визначеною у пункті 3.1 цього Договору, включно з податком на додану вартість на загальну суму 6 535 000,00 грн., була здійснена Позивачем, як Покупцем, що підтверджується платіжними дорученнями № 679 від 08.09.2022, № 1086 від 09.12.2022, з відміткою Роменського УДКСУ про оплату зобов`язань у повному обсязі.

Незважаючи на те, що відповідний товар оподатковувався за нульовою ставкою, Відповідач отримав від Позивача суму ПДВ за Договором у повному обсязі.

За висновком Верховного Суду, який викладено у постанові від 10.02.2022 у справі № 916/707/21, неповернення зазначеної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.

Таким чином, набуття Відповідачем, як однією зі сторін господарсько-договірного зобов`язання, бюджетних коштів за рахунок Позивача не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза передбаченими Договором підставами, внаслідок здійснення оплати понад вартість товару, який було поставлено, свідчить про необхідність застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України в частині повернення надмірно сплачених бюджетних коштів у розмірі 1 089 166,67 грн.

Враховуючи, що Відповідач отримав від Позивача спірні грошові кошти у сумі 1 089 166,67 грн. без достатньої правової підстави, позовні вимоги про стягнення з Відповідача сплаченої за Договором суми податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн. підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо наявності підстав для представництва Прокурором інтересів держави у справі суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

На підставі ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

З викладеним корелюються й положення ч.ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Одним із ключових для застосування норм статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та визначення згаданого елемента є поняття "інтереси держави".

"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18.

До інтересів держави безпосередньо належить дотримання вимог законодавства, що регулює питання управління та використання бюджетних коштів, а протиправне витрачання з бюджету коштів підриває матеріальну основу органів влади, а також держави вцілому.

Крім того, повномасштабне вторгнення Російської Федерації та введення в Україні правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації і необхідність додаткового фінансування органів державної влади, діяльність яких спрямована на забезпечення оборони України, захист безпеки населення та інтересів держави.

У зв`язку з цим захист інтересів держави у бюджетних правовідносинах, у тому числі при зайвому витрачанні чи заволодінні бюджетними коштами, є основним пріоритетом роботи усіх органів, у тому числі прокуратури, а порушення у цій сфері є неприпустимим в умовах сьогодення.

Згідно з п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їхня місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії», заява № 42454/02, п. 35; рішення від 01.04.2010 у справі «Корольов проти Росії», заява № 5447/03, п. 38).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України видатками бюджету є кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом.

Пунктом 6 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

У свою чергу практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету досягається завдяки Закону України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів, що уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язані ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері.

Пунктом 3 частини 1 статті 26 Бюджетного кодексу України контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує, зокрема досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень.

Порушення бюджетного законодавства внаслідок безпідставної сплати податку на додану вартість за рахунок бюджетних коштів свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів та порушує інтереси держави у бюджетній сфері.

Пред`явлення позову Прокурором у даному випадку зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки Відповідачем безпідставно в порушення підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та положень пункту 1 постанови КМУ № 178 отримано грошові кошти в якості ПДВ у розмірі 1 089 166,67 грн. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі отримання товару з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів. В даному випадку факт безпідставного витрачання бюджетних коштів у вигляді сплати ПДВ порушує вимоги чинного законодавства, принципи максимальної економії та ефективності, а тому призводить до протиправного витрачання бюджетних коштів, унеможливлює їх раціональне та ефективне використання, що підриває фінансово-економічні основи держави.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У пункті 2 резолютивної частини рішення від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1.6 Статуту Позивач діє на підставі цього статуту.

Згідно з п. 1.7 Статуту Позивач за організаційно-правовою формою є неприбутковою державною організацією, заснованою на державній власності. Діяльність Позивача не є підприємницькою і не ставить за мету отримання прибутку. Доходи Позивача використовуються виключно для фінансування видатків на його утримання, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених чинним законодавством та Статутом.

Пунктом 1.8 Статуту передбачено, що Позивач має право укладати договори та угоди, бути позивачем і відповідачем у суді відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивач не несе відповідальності за зобов`язаннями ДСНС України, відповідно ДСНС України не несе відповідальності за зобов`язаннями Позивача.

Згідно з п. 1.10 Статуту Позивач є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Державної казначейської служби України та в інших установах банків України.

Відповідно до п. 1.11 Статуту Позивач є бюджетною установою, що фінансується та утримується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 6.6. Статуту визначено, що джерелами фінансування Позивача є: асигнування Державного бюджету України; кошти місцевих бюджетів на виконання окремих програм; кошти, одержані в установленому порядку від плати за обслуговування на договірній основі, наданні платні послуги, виконанні роботи; кошти, отримані за рахунок добровільних пожертвувань юридичних та фізичних осіб; інші джерела, не заборонені чинним законодавством.

Із системного тлумачення вищенаведених положень вбачається, що саме до повноважень Позивача належить вжиття заходів щодо додержання вимог чинного законодавства в частині здійснення фінансового контролю за використанням бюджетних коштів, а також звернення до суду на захист порушених інтересів.

Другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень.

При цьому "нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій" обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

Так, у постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд указав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).

У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено висновок щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17.

Водночас, Позивач, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснює.

Згідно з абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, 21.12.2023 за № 53-5156ВИХ-23 Роменська окружна прокуратура звернулась до Позивача із запитом, яким повідомила останнього про існування порушення інтересів держави від незаконного включення до п. 3.1 Договору суми ПДВ у розмірі 1 089 166,67 грн. за придбання товару, і про наявність підстав для визнання недійсним п. 3.1 Договору та повернення суми ПДВ. Також вказаним листом запитувалась інформація щодо підстав включення до п. 3.1 Договору суми ПДВ за придбання товару та розгляду питання про вжиття заходів реагування на усунення встановлених порушень шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним п. 3.1 Договору та стягнення сплаченої за Договором суми ПДВ у розмірі 1 089 166,67 грн.

08.01.2024 Роменська окружна прокуратура отримала від Позивача відповідь від 08.01.2024 за № 77 01-73/77 10, відповідно до якої останній зазначив, що у нього у загальному фонді відсутнє фінансування на сплату судового збору, та просив Роменську окружну прокуратуру здійснити представництво законних інтересів Позивача в суді.

03.06.2024 за № 53-3173ВИХ-24 Роменська окружна прокуратура повторно звернулась до Позивача із запитом з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.

07.06.2024 Роменська окружна прокуратура отримала від Позивача відповідь від 05.06.2024 за № 77-1432/77 10, відповідно до якої останній зазначив, що не вбачає доцільності пред`явлення позову до Відповідача про визнання недійсним п. 3.1 Договору та стягнення ПДВ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту.

Таким чином, факт незвернення Позивача до суду свідчить про те, що вказаний орган не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави.

Отже, з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів (Позивача), допущено нездійснення відповідного захисту не пред`явлено до суду позов про визнання недійсним п. 3.1 Договору та повернення суми ПДВ.

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зроблено висновок, згідно з яким прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після одержання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Внаслідок нездійснення Позивачем належних заходів інтереси держави залишаються незахищеними.

У зв`язку із викладеним у Прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19.

Отже, наявність у Прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Позивача шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується:

наявним порушенням інтересів держави у бюджетній сфері та необхідністю їх комплексного захисту, адже Відповідач безпідставно в порушення підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та положень пункту 1 постанови КМУ № 178 отримано грошові кошти в якості ПДВ у розмірі 1 089 166,67 грн.;

орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованим про існування такого порушення, не здійснює захисту інтересів держави.

На виконання абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Роменською окружною прокуратурою попередньо, до звернення до суду, повідомлено про це Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій листом за № 53-3650ВИХ-24 від 25.06.2024.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позовної заяви покладається на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, ч. 9 ст. 165, ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним пункт 3.1 договору купівлі-продажу (товару) № 310 від 08.09.2022 в частині включення до ціни автопаливозаправника 10 куб. м на шасі Ford 1833DC податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Трейн" (49000, м. Дніпро, вул. Шолом-Алейхема, буд. 4/26, офіс 936, ідентифікаційний код в ) на користь Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (42009, Сумська область, м. Ромни, вул. Рятувальників, 64, ідентифікаційний код в ) сплачену за договором купівлі-продажу (товару) № 310 від 08.09.2022 суму податку на додану вартість у розмірі 1 089 166,67 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Трейн" (49000, м. Дніпро, вул. Шолом-Алейхема, буд. 4/26, офіс 936, ідентифікаційний код в ) на користь Сумської обласної прокуратури (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, ідентифікаційний код в ) судовий збір у розмірі 15 492,40 грн.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Центрального апеляційного господарського суду.

Суддя О.І. Красота

Повне рішення складено

24.03.2025