ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" березня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5671/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Задорожному А.О.;

за участі представників сторін:

від позивача: Поліщук П.Я.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРТІН ТРЕЙД» (58029, м. Чернівці, просп. Незалежності, буд. 106, офіс 617; );

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЧЕМ» (61177, м. Харків, пров. Динамівський, буд. 4; );

про стягнення 161 956,48 грн.

1.Суть спору.

26.12.2024 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява (вх.№5817/24) ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» до відповідача ТОВ «УКРЧЕМ», в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 118 634,70 грн інфляційного збільшення суми основного боргу та 43 321,78 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 25.01.2023 по 27.11.2024 тривало порушення відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування вартості втраченого товару, у зв`язку з чим, ТОВ «УКРЧЕМ» повинен сплатити ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» інфляційні втрати та 3 % річних.

2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.

Ухвалою суду від 30.12.2024 провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03.02.2025.

09.01.2025 до суду від позивача надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції (вх.№642/25).

20.01.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№1960/25).

29.01.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції (вх.№3088/25).

У судовому засіданні 03.02.2025, за участі представників сторін, суд ухвалою у протокольній формі оголосив про перерву в розгляді справи до 03.03.2025.

У судовому засіданні 03.03.2025, за участі представника позивача, суд без оформлення окремого документа оголосив про перерву в розгляді справи до 17.03.2025.

Про вказане відповідача було повідомлено шляхом направлення копії ухвали суду від 04.03.2025, до електронного кабінету.

У судовому засіданні 17.03.2025, за участі представника позивача, суд, проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду та відклав складення повного рішення на строк, визначений ч. 6 ст. 233 Господарським процесуальним кодексом України.

Також під час розгляду справи сторони внесли зміни в Єдиний державний реєстр, стосовно відмостей про свою юридичну адресу, відтак на момент ухвалення рішення, юридична адреса позивача - 58029, м. Чернівці, просп. Незалежності, буд. 106, офіс 617 та юридична адреса відповідача - 61177, м. Харків, пров. Динамівський, буд. 4.

3. Аргументи учасників справи.

3.1. Аргументи Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРТІН ТРЕЙД».

У якості обґрунтування позовних вимог, зазначає, що між ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» та ТОВ «УКРЧЕМ» було укладено Договір з надання послуг щодо організації прийому, накопичення та перевантаження вантажів №12/12 від 12.12.2022 р.

За даним Договором, на відповідальному зберіганні ТОВ «УКРЧЕМ» станом на 15.01.2023 знаходяться залишки дизельного палива в кількості 23,181 тн метричних. При видачі зі зберігання 24.01.2023 р. 7,960 тонн дизельного пального, із 23,181 тонн, нестача склала 15,221 тонн, що у процентному співвідношенні становить 65,66 %.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.03.2024 № 916/4933/23 підтверджено заборгованість відповідача з відшкодування збитків та стягнуто з ТОВ «УКРЧЕМ» 784 239,31 грн.

Однак, як зазначає позивач, відповідачем було погашено основний борг лише 28.11.2024, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.11.2024.

Таким чином у період з 25.01.2023 (перший день після встановленого обов`язку відповідача відшкодувати розмір збитків) по 27.11.2024 (останній день прострочення заборгованості з відшкодування збитків) тривало порушення відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування вартості втраченого товару.

У зв`язку з чим, у період з 25.01.2023 по 27.11.2024, позивач нараховує на суму заборгованості відповідача 784 239,31 грн. інфляційне збільшення в розмірі 118 634,70 грн. та 3 % річних в розмірі 43 321,78 грн.

3.2. Аргументи Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЧЕМ».

У якості заперечень позовних вимог, відповідач зазначає, що предметом договору про надання послуг щодо організації прийому, накопичення та перевантаження вантажів від 12.12.2022 року №12/12 є організація прийому Вантажу з транспорту Клієнта, відвантаження Товару через причал з наданих Клієнтом суден на автомобільний та /або залізничний транспорт та організація зберігання Вантажу через систему резервуарів терміналу.

Відповідач вважає, що по факту надання послуг за Договором від 12.12.2022 року №12/12 ТОВ «УКРЧЕМ» видає ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» вантаж зі зберігання, у зв`язку з чим, зобов`язання ТОВ «УКРЧЕМ» за Договором від 12.12.2022 року №12/12 не є грошовим. Оскільки грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Отже ТОВ «УКРЧЕМ» вказує, що позивач помилково нараховує індекс інфляції та 3 % річних починаючи з 25.01.2023 року, тобто дати коли між сторонами був підписаний Акт звірки товару.

Натомість відповідач стверджує, що насправді грошове зобов`язання у відповідача у даній справі виникло лише по факту набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області від 26.03.2024 у справі №916/4933/23, що відбулося по факту його перегляду судом апеляційної інстанції 10.06.2024.

Таким чином, ТОВ «УКРЧЕМ» вважає, що правильною датою початку нарахування індексу інфляції та 3 % річних на суму боргу є 11.06.2024, а розрахунок інфляційних нарахувань та 3 % річних на суму боргу, у період з 01.06.2024 по 30.11.2024 та становить 10 863,64 грн. (3 % річних) та 64 307,62 грн. (інфляційне нарахування)

4. Фактичні обставини справи встановлені судом.

12.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРТІН ТРЕЙ?Д» (далі Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРЧЕМ» (далі - Постачальник послуг) було укладено Договір з надання послуг щодо організаціі? прии?ому, накопичення та перевантаження вантажів 12/12. (далі Договір).

Предметом цього Договору є організація Постачальником послуг Клієнту з зберігання і перевантаження дизельного пального, далі - "Вантаж", у порядку, передбаченому Договором.

Комплекс послуг, які Постачальник послуг організує, за цим Договором включає, але не обмежується організацією прии?ому Вантажу з транспорту Клієнта, відвантаження Товару через причал з наданих Клієнтом суден на автомобільнии? та /або залізничнии? транспорт та організацією зберігання Вантажу через систему резервуарів терміналу, а саме ємністю 5000 м3, на умовах, визначених Договором (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.2. Договору визначено, що Клієнт власним коштом здіи?снює митне декларування імпорту/експорту вантажу в Украі?ну в порту м. Рені.

За змістом п. 6.1. Договору Постачальник послуг зобов`язується:

- організувати прии?ом Вантажу від судна Клієнта в систему трубопроводів Терміналу для завантаження на вантажні автомобілі або залізничні цистерни Клієнта;

- організувати обслуговування відповідно до інструкціи? про порядок прии?мання, транспортування, тимчасового зберігання, постачання та обліку Вантажу.

- організовувати інші суміжні послуги за взаємною згодою Сторін;

- відповідно до письмових вказівок Клієнта та на підставі актів прии?мання-передачі забезпечити передачу Вантажу від Клієнта Новому Власнику Вантажу. Постачальник послуги гарантує передачу повноі? кількості прии?нятого Вантажу;

- повідомляти Клієнта про всі діі? із Вантажем, що вимагають прии?няття рішення Клієнтом, та очікувати на такі рішення не більше 1 доби.

23.12.2022, на виконання умов Договору, ТОВ «УКРЧЕМ» було розвантажено з танкера «MTS ARISTOTEL» та прии?нято на зберігання в морському порті Рені (Украі?на, Одеська область) 2 424,772 тонни дизельного пального, що що вбачається з Генерального акту №14 від 23.12.2022 та Акту повідомлення №14 від 23.12.2022, копії яких наявні в матеріалах справи.

В провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/4933/24, за позовом ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» до ТОВ «УКРЧЕМ» про стягнення збитків завданих втратою майна. Господарським судом по даній справі встановлено факт завдання ТОВ «МАРТІН ТРЕИ?Д» збитків у вигляді неповернення майна та у відповідності до п.1 ч. 1 ст. 951 ЦК України, стягнуто з ТОВ «УКРЧЕМ» вартість втраченого майна в розмірі 784 239,31 грн., рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2024, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.06.2024, справа №916/4933/24.

Так Господарським судом Одеської області при розгляді справи №916/4933/24, було встановлено зокрема наступне:

02.01.2023 ТОВ «УКРЧЕМ» було вивантажено в термінал №5 з танкера «MRC EMIRHAN 4» 163,599 тонн дизельного пального на умовах Договору, що підтверджується Генеральним актом від 02.01.2023 та Актом повідомлення №1 від 02.01.2023.

Всього ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» було передано ТОВ «УКРЧЕМ» на відповідальне зберігання 6 588,371 тонн дизельного пального, що додатково підтверджується складеним сторонами Актом звірки руху дизельного палива на відповідальне зберігання станом на 15.01.2023.

Водночас, в період з 23.12.2022 по 14.01.2023 ТОВ «УКРЧЕМ» було видано з відповідального зберігання ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» 6565,19 тонн дизельного пального шляхом відвантаження на залізничнии? та автомобільнии? транспорт, що оформлялося актами видачі з відповідального зберігання за вказании? період.

2 424,772 тонни дизельного пального прийнятого на відповідальне зберігання згідно з Генеральним актом №14 від 23.12.2022 були видані відповідачем з відповідального зберігання у повному обсязі (2 424,772 тонни) без жодних відхилень по кількості товару.

15.01.2023 залишок пального на відповідальному зберіганні відповідача в резервуарі №5 склав 23,181 (двадцять три цілих сто вісімдесят одна тисячна) тонни, що сторони зафіксували в Акті звірки руху дизельного палива на відповідальне зберігання станом на 15.01.2023.

Відповідно до Акту звірки залишків акцизного пального станом на 24.01.2023, ТОВ «УКРЧЕМ» вказало, що в період з 21.12.2023 по 24.01.2023 видано зі зберігання та трубопроводу 6573,150 тонн, про що ТОВ «УКРЧЕМ» було повідомлено позивача шляхом направлення копії даного акту.

Додатково ТОВ «УКРЧЕМ» повідомлено ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» про відсутність товару, в обсязі 15,221 тонн листом від 24.03.2023.

Як вбачається із наявних матеріалів справи та зазначається позивачем, вартість втрачених 15,221 тонн дизельного палива, що не була повернута відповідачем з відповідального зберігання, складає 685 680,21 грн.

При розмитненні спірного дизельного пального позивачем було сплачено податок на додану вартість за ставкою 7 % в сумі 47 997,614 грн., що вбачається з митної декларації (форма МД-2), а також позивачем збільшено свої податкові зобов`язання на розмір податку на додану вартість на відповідний товар, а саме нараховано податкові зобов`язання з ПДВ на вартість вказаного товару, сума якого складає 50 561,49 грн.

Також із документів що наявні в матеріалах справи №916/5671/24, вбачається, що 04.07.2024 Господарським судом Одеської області видано наказ на примусове виконання рішення суду від 26.03.2024 по справі №916/4933/24.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 28.11.2024, ВП №75670749, виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 04.07.2024 по справі №916/4933/24 закінчено, залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 грн.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» здійснює нарахування 3 % річних та інфляційне збільшення на суму 784 239,31 грн. в період з 25.01.2023 (перший день після засвідчення факту відповідачем завдання збитків) по 27.11.2024 (останній день прострочення виконання зобов`язання), та розмір яких становить 118 634,70 (інфляційне збільшення) та 43 321,78 (3 % річних).

Окремо суд вказує, що з наданих позивачем документів вбачається, що між ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» та Адвокатом Поліщуком Павлом Ярославовичем укладено Договір про надання правової допомоги №249/24 від 20.12.2024.

Відповідно до умов даного Договору, Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в господарській справі щодо стягнення інфляційних та процентів річних з ТОВ «УКРЧЕМ» на користь Клієнта (далі Справа). Правова допомога полягає в:

- зборі та правовому аналізі інформації, документів та матеріалів, що стосуються Справи Клієнта;

- проведенні розрахунків до позовної заяви по Справі Клієнта;

- складанні, підписанні та подачі від імені клієнта необхідних процесуальних документів, клопотань, скарг, претензій та позовних заяв тощо; виконанні окремих доручень Клієнта, що стосуються Справ;

- представництві Клієнта в Господарському суді Одеської області з усіх питань, що стосуються ведення його Справи.

Відповідно до п. 3.1. Договору, за надання правової допомоги Клієнт оплачує Адвокату гонорар (винагороду). Розмір гонорару (винагороди) встановлюється в розмірі 12 000,00 грн. з розрахунку 3000 грн. за одну годину роботи адвоката.

Згідно з п. 3.2. Договору, розмір гонорару складається з наступних сум:

1. Збір, перевірка, належне засвідчення копій письмових та електронних доказів по Справі Клієнта 1 год 3000,00 грн.

2. Складання позовної заяви, направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу, подача позовної заяви до господарського суду 2 год. 6000,00 грн.

3. Здійснення розрахунків до позовної заяви 1 год. 3000,00 грн.

У п.3.3. Договору визначено, що вказаний у п 3.1. та п.3.2. Договору, гонорар адвоката сплачується клієнтом протягом 10 календарних днів з дня отримання рахунку адвоката.

Відповідно до п. 4.1. Договору, він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2030 але в будь-якому разі до моменту досягнення позитивного результату або виконання Адвокатом всіх дій, необхідних для досягнення позитивного результату по Справі, за якою розпочато надання правової допомоги.

Адвокатом Поліщук П.Я. було складено та направлено на оплату ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» рахунок №249/24 від 20.12.2024, призначення платежу за надання правової допомоги згідно Договору №249/24 від 20.12.2024.

23.12.2024 ТОВ «МАРТІН ТРЕИ?Д» здійснило сплату Поліщуку П.Я. 12000,00 грн. у якості оплати за надання правової допомоги згідно Договору №249/24 від 20.12.2024, що вбачається з платіжної інструкції №7500, копія якої наявна в матеріалах справи.

Таким чином, окрім заборгованості з інфляційних нарахувань та 3 % річних, ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» просить стягнути з ТОВ «УКРЧЕМ» витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.

5. Позиція суду щодо встановлених обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зобов`язанням відповідно до частини 1 та 2 ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ГК України), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Як передбачено ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч. 1 ст. 950 ЦК України).

Приписами ст. 951 ЦК України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Відповідно до ст. 953 ЦК України, зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст.ст. 224, 225 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Так судом було встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 03.03.2024 по справі №916/4933/24, з ТОВ «УКРЧЕМ» на користь ТОВ «МАРТІН ТРЕИ?Д» стягнуто вартість втраченого майна в розмірі 784 239,31 грн. Вказане рішення залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.06.2024, справа №916/4933/24.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Таким чином обставини щодо завдання ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» збитків діями ТОВ «УКРЧЕМ» у вигляді неповернення майна переданого на зберігання в розмірі 784 239,31 грн., встановлені рішенням Господарського суду Одеської області та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 по справі №916/4933/24, не підлягають доказуванню в даній справі та визнаються судом преюдиційним фактом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Отже, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, кредитор (постраждала сторона) також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав, на відміну від доведення розміру збитків. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Так, відповідальність зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі встановлена ст. 950 ЦК України, згідно ч. 1 якої за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігай відповідає на загальних підставах.

Згідно ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що збитки, завдані втратою, відшкодовуються зберігачем у розмірі вартості втраченої речі.

Факт втрати майна зафіксовано самим відповідачем у складеному ним Акті звірки залишків акцизного пального станом на 24.01.2023.

Виходячи з п.1. ч. 1 ст. 951 ЦК України, Господарський суд Одеської області стягнув з ТОВ «УКРЧЕМ» на користь ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» збитки у вигляді вартості втраченого майна.

А отже, таке зобов`язання є грошовим, оскільки за ним у ТОВ «УКРЧЕМ» виник обов`язок відшкодувати вартість переданого йому на зберігання, але втраченого товару, а порядок такого відшкодування безпосередньо передбачений вищенаведеною нормою ст. 950 ЦК України та Договором.

Наведеним спростовуються твердження відповідача, стосовно того, що грошове зобов`язання виникло у нього лише з моменту набрання законної сили рішенням суду, відтак нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань повинно здійснюватися саме з цього моменту.

При цьому слід наголосити, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат не пов`язується з наявністю в діях відповідача вини, оскільки такі нарахування не є санкціями, а виступають мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тобто способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (неналежне виконання зобов`язання), а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Щодо визначення початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання, то у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду, зокрема, висловила таку правову позицію: «…з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.»

Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, враховуючи вищевикладену постанову ВП ВС, у постанові від 26.02.2025 по справі №905/55/24 зазначив зокрема таке: «Велика Палата Верховного Суду вже висловила правову позицію з приводу того, що грошове зобов`язання з відшкодування шкоди виникає між сторонами із заподіяння шкоди, а не з рішення суду. Положення частини другої статті 625 ЦК України мають застосовуватись з урахуванням вказаного вище висновку Великої Палати Верховного Суду. Відповідно викладені судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях у цій справі висновки про те, що обов`язок Боржника сплатити 3% річних та відшкодувати інфляційні втрати міг виникнути лише з моменту визначення та конкретизації зобов`язання як грошового - з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Донецької області від 26.01.2022 у справі №905/818/19 (з 01.08.2022), є помилковими.

Судам належало врахувати наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду та перевірити правомірність нарахування інфляційних втрат та 3% річних на заборгованість з відшкодування збитків, яка підтверджена рішенням суду у справі № 905/818/19, саме з моменту заподіяння збитків (упущеної вигоди), однак з урахуванням обмеження останніми трьома роками, які передували зверненню до суду із заявою про визнання грошових вимог та з урахуванням дати введення мораторію на задоволення вимог кредиторів.»

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, враховуючи вищенаведені позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, про те, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на заборгованість ТОВ «УРКЧЕМ» з відшкодування збитків, яка підтверджена рішеннями суду у справі №916/4933/24, необхідно здійснювати саме з моменту заподіяння збитків, в даному випадку з моменту фіксування ТОВ «УРКЧЕМ» втрати майна переданого на зберігання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні втрати пов`язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тому ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних на суму 43 321,78 грн., та розрахунок інфляційного збільшення на суму 118 634,70 грн., що нараховані на суму 784 239,31 грн. в період з 25.01.2023 (перший день після засвідчення факту відповідачем завдання збитків) по 27.11.2024 (останній день прострочення виконання зобов`язання, перед днем його повного виконання), суд доходить висновку, що такий розрахунок є обґрунтованим та арифметично правильним, у зв`язку з чим, позовні вимоги ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29). Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" своєму рішенні від 18.07.2006 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. ч. 3 - 6 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У позовній заяві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу, згідно з яким розмір таких витрат попередньо складав 12 000,00 грн. Вказану суму позивач просив стягнути з відповідача.

Із доданих до позовної заяви копій документів, вбачається укладання між ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» та Адвокатом Поліщуком Павлом Ярославовичем Договору про надання правової допомоги №249/24 від 20.12.2024, відповідно до умов якого Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в господарській справі щодо стягнення інфляційних та процентів річних з ТОВ «УКРЧЕМ» на користь Клієнта (далі Справа).

Відповідно до п. 3.1. Договору, за надання правової допомоги Клієнт оплачує Адвокату гонорар (винагороду). Розмір гонорару (винагороди) встановлюється в розмірі 12 000,00 грн. з розрахунку 3000 грн. за одну годину роботи адвоката.

Також судом було встановлено, що представником позивача було направлено рахунок №249/24 від 20.12.2024 на оплату вартості правової допомоги в розмірі 12000,00 грн.. За вказаним рахунком ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» здійснило сплату Поліщуку П.Я. 12000,00 грн. у якості оплати за надання правової допомоги згідно Договору №249/24 від 20.12.2024, що вбачається з платіжної інструкції №7500.

Господарський суд зазначає, що при визначенні розміру суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають керуватися встановленим у самому договорі розмірі та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю, водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04).

У постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновок щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема, зазначивши, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 об`єднана палата КГС ВС, зробила такий висновок: "...втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України."

Враховуючи викладене, вирішуючи питання про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, з урахуванням критеріїв розумності і реальності таких витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, співмірності зі складністю справи, ціною позову та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), зважаючи на конкретні обставини справи, а також керуючись принципами справедливості та верховенства права, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу (12 000,00 грн) є співмірним розміром оплати для наданої представником позивача правової допомоги, а також обґрунтованим та таким, що на переконання суду, у даній конкретній справі цілком відповідає критеріям, визначеним ч. 4 ст. 126, ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладені обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «МАРТІН ТРЕЙД» до ТОВ «УКРЧЕМ» про стягнення 3 % річних та інфляційного збільшення, витрат на правову допомогу, є цілком обґрунтованими, такими що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, не спростовані відповідачем під час розгляду справи, відтак, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 123 та ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову 12 000,00 грн. витрат на правову допомогу та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422, 40 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЧЕМ» (61177, м. Харків, пров. Динамівський, буд. 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРТІН ТРЕЙД» (58029, м. Чернівці, просп. Незалежності, буд. 106, офіс 617; ) інфляційне збільшення суми основного боргу в розмірі 118 634/сто вісімнадцять тисяч шістсот тридцять чотири/грн. 70 коп. та 3 % річних нараховані на суму основного боргу в розмірі 43 321/сорок три тисячі триста двадцять одну/грн 78 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 12000/дванадцять тисяч/грн 00 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Повне рішення складено 24 березня 2025 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська