РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.03.2025Справа № 910/996/25

за позовом Приватного підприємства "ГРАНД-БАВАРІЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ"

про стягнення 786 117,24 грн.

Суддя: Людмила ШКУРДОВА.

Представники: без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ГРАНД-БАВАРІЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ" про стягнення 786 117,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу № 17 від 22.02.2022 р. в частині поставки мінеральних добрив, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 670 020,00 грн. попередньої оплати, 32 216,03 грн. 3% річних та 83 881,21 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/996/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що:

- позивач не вчинив необхідних дій для належного виконання досягнутих між сторонами домовленостей, зокрема, не звертався до відповідача у встановленому п. 3.2 договору порядку з вимогою про отримання товару;

- адвокат Макеєв В.Ф. не мав права підписувати позовну заяву, оскільки долучений до позовної заяви ордер від 23.01.2025 р. містить посилання на договір про надання правничої допомоги від 27.12.2023 р., а в цей час місцем реєстрації позивача була непідконтрольна Україні територія, у зв`язку з чим договір про надання правової допомоги № 458/1 від 27.12.2023 р. є нікчемним;

- директором позивача та кінцевим бенефіціарним власником є громадянка Російської Федерації, яка перебуває під мораторієм, встановленим постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 р., і, відповідно, в даний час право позивача на стягнення грошових коштів з відповідача є обмеженим;

- відповідачем неможливо виконати зобов`язання за договором в частині повернення коштів позивачу, оскільки ознаки таких дій підпадають під кваліфікацію ст. 111-2 КК України;

- зміна податкової адреси позивача є фіктивною, оскільки він: не має активів в Україні (усі земельні ділянки та майно господарства залишилися на окупованій території, і воно не має активів на підконтрольній території України), не здійснює діяльність, не подає звітність, не має працівників;

- позивач не надав доказів звернення до відповідача з вимогою відвантажити товар після його оплати, не надав доказів і того, що покупець не зміг отримати товар або йому було відмовлено;

- юридичною адресою відповідача є м. Київ, однак офіс та склади розташовані на території Луганської області: м. Лисичанськ та м. Сєвєродонецьк;

- позивач неправомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати.

Заперечуючи проти доводів відповідача, позивач зазначає, що:

- за договором про надання правової допомоги позивач не надає послуги, а навпаки - отримує правничу допомогу від адвоката, є споживачем послуги, відтак необґрунтованим є обмеження права особи на отримання правничої допомоги з тих підстав, що місцем знаходження позивача є непідконтрольна Україні територія;

- позивач у даній справі не належить до жодної з категорій осіб, на яких поширюється дія мораторію, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 р., і відповідач не надав жодних належних доказів наявності підстав для застосування його наслідків до ПП «Гранд Баварія»;

- твердження відповідача про російське громадянство засновниці ПП «Гранд Баварія» не доведено належними та допустимими доказами, а посилання на інтернет-ресурси не є підтвердженням того факту, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації;

- посилання відповідача на ст. 111-2 КК України як на підставу неможливості виконати зобов`язання за договором є необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами;

- відповідачем не спростовано наявність заборгованості перед позивачем, не надано як обґрунтованих заперечень щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, так і контр-розрахунку таких нарахувань.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

22.02.2022 р. між Приватним підприємством "ГРАНД-БАВАРІЯ" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ" (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 17, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати покупцеві, а покупець зобов`язується оплатити і прийняти мінеральні добрива (товар), тип яких, кількість, ціна (включаючи ПДВ) за одиницю виміру та вид упаковки визначаються сторонами в додатках до даного договору, що є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 3.1 договору продавець передає покупцеві товар протягом 14 робочих днів від дати оплати рахунку-фактури.

У відповідності з п. 3.2 договору поставка товару здійснюється на умовах самовивозу або за домовленістю сторін.

Дата передачі товару продавцем покупцеві визначається датою оформлення товаро-транспортної накладної (п. 3.4 договору).

За змістом п. 4.1 договору покупець зобов`язується здійснити всі розрахунки з продавцем за товар шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця наступним чином: авансовий платіж в розмірі 100% від суми договору протягом 2 банківських днів з моменту підписання договору на основі виставлених рахунків-фактур.

Згідно з п. 7.6 договору останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2022 р., але в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

На виконання умов договору відповідач виставив позивачу рахунок на оплату № 38 від 22.02.2022 р. на суму 670 020,00 грн., який було оплачено позивачем 22.02.2022 р., що підтверджується долученою до матеріалів справи платіжною інструкцією № 34 від 22.02.2022 р. на суму 670 020,00 грн.

13.06.2023 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій просив останнього у строк до 16.06.2023 р. повернути попередню оплату за договором купівлі-продажу № 17 від 22.02.2022 р. у сумі 670 020,00 грн.

Листом № 16/06 від 16.06.2023 р. відповідач зазначив, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їх податкової адреси на іншу територію України, у зв`язку з чим просив надати, зокрема, витяг з ЄДРЮОФОПГФ, датований не раніше травня 2023 р.

14.05.2024 р. позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою № 01-1405/24 про повернення попередньої оплати у розмірі 670 020,00 грн. у строк до 20.05.2024 р.

Відповідь на вимогу отримано не було, кошти не повернуто.

Оскільки відповідач не повернув позивачу суму попередньої оплати у розмірі 670 020,00 грн., останній і звернувся до суду з даним позовом.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Спір у даній справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з передачі оплаченого позивачем товару за договором купівлі-продажу № 17 від 22.02.2022 р. та неповерненням здійсненої позивачем попередньої оплати у розмірі 670 020,00 грн. на вимогу останнього.

Щодо тверджень відповідача про нікчемність договору про надання правової допомоги № 458/1 від 27.12.2023 р. та відсутність у адвоката Макеєва В.Ф. повноважень на представництво інтересів ПП «ГРАНД-БАВАРІЯ» у суді.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абз. 2 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.

На розгляді Великої Палати Верховного Суду перебувала № 910/3831/22, і хоча у даній справі Велика Палата Верховного Суду не сформувала правовий висновок щодо застосування ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до договору про надання правничої допомоги, який укладений адвокатом з підприємцем, місцезнаходженням якого є тимчасово окупована територія України, але водночас в ухваленому судовому рішенні не вказала й про нікчемність такого договору, а навпаки - допустила у цій справі адвоката до представництва сторони, місцезнаходженням якої є тимчасово окупована територія України, та компенсувала стороні витрати на правничу допомогу, одним із доказів понесення яких був цей договір.

Питання надання правової допомоги згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розглядається, зокрема, у контексті права на доступ до суду та принципу "рівної зброї" (equality of arms). Останнє передбачає, що сторона судового процесу не повинна бути позбавлена можливості ефективно представити свою позицію у суді, а також їй має бути надана змога представити свою позицію нарівні із протилежною стороною. Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає державі вільний вибір засобів, які будуть використані для гарантування учасникам судового процесу цих прав. Одним із таких засобів є інститут правової допомоги (рішення від 15.02.2005 р.у справі "Steel and Morris v. the United Kingdom", заява №68416/01).

У даному випадку суд дійшов висновку, що необґрунтованим є обмеження права особи на отримання професійної правничої допомоги з тих підстав, що місцезнаходження чи місце проживання останньої в умовах війни опинилося в окупації, особливо враховуючи динамічну зміну лінії фронту та переліку окупованих/деокупованих територій. Чинне процесуальне законодавство не забороняє таким особам виступати як позивачами, так і відповідачами в суді, тобто визнає їх процесуальну правоздатність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.03.2024 р. у справі № 913/768/21.

Щодо тверджень відповідача про те, що керівником позивача та кінцевим бенефіціарним власником є громадянка Російської Федерації, яка перебуває під мораторієм, встановленим постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 р.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 р. № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» встановлено заборону на виконання грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація (РФ) або особи, пов`язані з державою-агресором.

З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб-кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в постанові № 187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі - шляхом звернення за судовим захистом.

Положення Постанови № 187 застосовуються судами: за ініціативою суду при відкритті провадження; за ініціативою суду на підставі даних, наявних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; самостійно учасниками розгляду справи під час подання відзивів/пояснень/заперечень тощо. В останньому випадку заявник повинен надати відповідні докази на підтвердження вказаних обставин, інакше такі доводи не приймаються судом.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПП «ГРАНД-БАВАРІЯ» (код 41868824) зареєстровано за адресою: 18001, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Благовісна, буд.144, оф. 14. У графі «відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи» вказано - керівник: Іванова Лідія Іванівна, в графі «громадянство» вказано - Україна.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія паспорту Іванової Л.І., відповідно до якого остання є громадянкою України.

Таким чином, твердження відповідача про те, що керівником позивача та кінцевим бенефіціарним власником є громадянка Російської Федерації, не відповідають дійсності.

При цьому, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для застосування до спірних правовідносин дії мораторію встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 р.

Щодо тверджень відповідача про те, що у позивача знаходиться майно на окупованій території (зазначені у відзиві земельні ділянки, які розташовані на території Білокуракинського району Луганської області) та посилання відповідача на ст. 111-2 КК України як на підставу неможливості виконати зобов`язання за договором.

З пояснень відповідача вбачається, що позивач здійснює господарську діяльність виключно на окупованій території, а гроші, повернуті за невиконання договору купівлі-продажу, також будуть використані на окупованій території. Перерахування грошових коштів на рахунок позивача міститиме ознаку правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України «Пособництво державі-агресору».

Суд зазначає, що за приписами Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» за державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Посилання відповідача на ст. 111-2 КК України є необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами, зокрема, відомостями про відкриття провадження у справі про кримінальне правопорушення тощо.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивачем належним чином виконано умови договору купівлі-продажу № 17 від 22.02.2022 р. та перераховано відповідачу попередню оплату у розмірі 670 020,00 грн.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем обов`язку з поставки оплаченого позивачем товару або повернення суми здійсненої останнім попередньої оплати.

Таким чином, відповідач, всупереч вимогам статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, доводів позивача не спростував, належними та допустимими доказами не довів факту здійснення поставки позивачеві товару на суму здійсненої останнім попередньої оплати або факту повернення даної суми, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 670 020,00 грн. попередньої оплати підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 32 216,03 грн. та 83 881,21 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму неповернутої попередньої оплати у розмірі 670 020,00 грн. за період з 17.06.2023 р. по 22.01.2025 р., суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати, відповідно до приписів ст. 530 Цивільного кодексу України, фактично виникло у відповідача 16.06.2024 р. (отримання вимоги позивача про повернення суми попередньої оплати).

Судом перевірено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що вказані розрахунки є арифметично правильними, у зв`язку з чим 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача у заявлених позивачем сумах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ" (03680, м. Київ, вул. О. Довженка, буд. 12А, кім. 306, код 37294029) на користь Приватного підприємства "ГРАНД-БАВАРІЯ" (18001, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Благовісна, буд. 144, оф. 14, код 41868824) 670 020 (шістсот сімдесят тисяч двадцять) грн. 00 коп. попередньої оплати, 32 216 (тридцять дві тисячі двісті шістнадцять) грн. 03 коп. 3% річних, 83 881 (вісімдесят три тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн. 21 коп. інфляційних втрат, 11 791 (одинадцять тисяч сімсот дев`яносто одну) грн. 76 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного рішення у разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до суду апеляційної інстанції.

Суддя Людмила ШКУРДОВА