ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2025 Справа № 917/124/25

Суддя Киричук О.А. при секретарі судового засідання Тертичній О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Миргородської міської ради (провулок Луговий, 11, м. Миргород, Полтавська область, 37600, )

до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 31 986,36 грн.,

без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Тепловодсервіс" Миргородської міської ради звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Шумейко Валентини Петрівни про стягнення заборгованості за Договором № 111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 26 серпня 2005 року у розмірі 31986,36 грн., з яких: 23804,76 грн. - сума основного боргу, 6719,51 грн. - інфляційні втрати, 1462,09 грн. -3% річних.

Ухвалою від 17.01.25 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановити відповідачу строк для подання суду відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Разом з тим, після відкриття провадження у справі, суд встановив, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 164 цього Кодексу.

Ухвалою від 12.02.25р. суд постановив залишити позовну заяву без руху.

10.02.25 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки станом на дату подання позову Шумейко Валентина Петрівна не є фізичною особою підприємцем.

Як зазначає відповідач, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Шумейко Валентина Петрівна припинила підприємницьку діяльність (дата формування виписки 28.02.24, дата подання заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням 26.02.24).

Суд, розглянувши клопотання про закриття провадження у справі, відмовив у його задоволенні з огляду на таке.

Згідно ст. 51 та 52 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору від 13 лютого 2019 року у справі N 910/8729/18 (провадження N 12-294гс18), від 5 червня 2019 року у справі N 904/1083/18 (провадження N 12-249гс18).

Статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання, у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його, як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) мас право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад.

Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати, ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, зобов`язання Фізичної особи-підприємця Шумейко Валентини Петрівни за договором Договором № 111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 26 серпня 2005 року, з урахуванням вищевикладеного, перейшли до фізичної особи Шумейко Валентини Петрівни.

Вказане свідчить про відсутність підстав у даному випадку закривати провадження у справі у зв"язку із припиненням Шумейко Валентини Петрівни підприємницької діяльності.

14.02.25 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

17.02.25 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою від 17.02.25р. суд постановив продовжити розгляд справи №917/124/25, у задоволенні клопотання Шумейко Валентини Петрівни про розгляд справи з повідомлення (викликом) сторін відмовити.

19.02.25 від відповідача надійшов відзив на позов.

04.03.25 від позивача надійшла відповідь на відзив.

19.03.25 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Інші заяви та клопотання до суду не надходили.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки заяв та клопотань по справі, тощо.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази, дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір по суті й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 917/124/25.

Судом враховано, що за ч.13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Для забезпечення процесуальних прав сторін, прийняття рішення судом відкладалося.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Рішенням Полтавської обласної ради від 19.07.2019 року № 1119 цілісний майновий комплекс Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» переданий безоплатно з активами, пасивами та штатною чисельністю у комунальну власність територіальної громади міста Миргород.

Рішенням Миргородської міської ради від 21.02.2020 року № 17 прийнятий до комунальної власності територіальної громади міста Миргород цілісний майновий комплекс обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго», підприємство перейменоване на Комунальне підприємство «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради, затверджений статут у новій редакції.

Рішенням Миргородської міської ради від 24.05.2023 року № 110 КП «Миргородтеплоенерго» та КП «Миргородводоканал» були припинені в результаті реорганізації шляхом приєднання до КП «Тепловодсервіс» та установлено, що КП «Тепловодсервіс» є правонаступником майна, прав та обов`язків цих підприємств.

Рішенням Миргородської міської ради від 27.07.2023 року № 229 були затверджені відповідні передавальні акти.

За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство Тепловодсервіс Миргородської міської ради зареєстроване як юридична особа 27.04.2023, та зазначено, що це підприємство є правонаступником Комунального підприємства «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради.

Вказані обставини свідчать, що позивач - Комунальне підприємство Тепловодсервіс Миргородської міської ради є правонаступником прав та обов`язків Обласного комунально-виробничого підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради.

Між Обласним комунально-виробничим підприємством теплового господарства» «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради, правонаступником якого є позивач, та фізичною особою-підприємцем Шумейко Валентиною Петрівною укладено Договір № 111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 26 серпня 2005 року (додаток 8), згідно договору розпочато здійснення постачання теплової енергії у вигляді гарячої води в нежитлове приміщення, яке використовується для здійснення господарської діяльності за адресою: вул. О. Оксанченка (колишня Багачанська), буд. 48, м. Миргород, Полтавської обл.

Відповідно до п. 1 Договору позивач (виробник) бере на себе зобов`язання постачати відповідачу (споживачеві) теплову енергію у вигляді гарячої води в потрібних йому обсягах до точки розподілу, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором та додатками до нього, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до додатку №1 до Договору - опалювальний об`єкт від котельні вул. О. Оксанченка (колишня Багачанська), 104, м. Миргород площею 74,5 кв.м.

Відповідно до п. 10.3 Договору № 111 від 26.08.2005 року «Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін».

Доказів припинення дії договору чи його розірвання немає, отже, договір є діючим.

Протягом часу між сторонами було підписано низку додаткових угод, якими внесли зміни в договір згідно діючого законодавства та тарифікації, а саме:

- «Додаткова угода про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 01 липня 2008 року, підписана згідно з внесенням змін тарифів відповідно до рішення Полтавської обласної ради.

- «Додаткова угода про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 06 квітня 2009 року, про внесенням змін до тарифів на оплату за отриману теплову енергію.

- «Додаткова угода про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 01 лютого 2011 року, про внесення змін до розділу 6 Договору «Порядок розрахунків».

- «Додаткова угода про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 21 березня 2013 року, про внесення змін до розділу 3 Договору «Права та обов`язки «Споживача», розділу 4 Договору «Права та обов`язки «Виробника», розділу 5 Договору «Облік теплової енергії», розділу 6 Договору «Порядок розрахунків» та затверджено Додаток 1 про опалювальні об`єкти споживача, Додаток 2 з загальними обсягами постачання теплової енергії споживачу, Додаток 3.1 про розрахунок обсягів теплової енергії, в тому числі питомої частки по об`єкту вул. Багачанська, 48.

- «Додаткова угода про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 31 грудня 2013 року, про зміну тарифів на послуги теплопостачання відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 31 грудня 2013 року № 429 «Про встановлення тарифів на теплову енергію для бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго».

- «Додаткова угода про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 09 грудня 2014 року, про викладення в новій редакції розділу 5 Договору «Облік теплової енергії», розділу 6 Договору «Порядок розрахунків», Додатку 1 про опалювальні об`єкти споживача, в зв`язку зі встановленням приладу обліку теплової енергії.

Крім того, за даними позивача, з лютого 2015 року змінилась (зменшилась) до 45,6 кв.м опалювальна площа приміщень Відповідача (копія Акту від 20.02.2015р.), а у зв`язку з тим, що рішенням 52 сесії 7 скликання Миргородської міської ради Полтавської області № 17 від 21 лютого 2020 року «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода цілісного майнового комплексу Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» та затвердження Статуту в новій редакції», здійснено перейменування Обласного комунально- виробничого підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» на Комунальне підприємство «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради, з метою упорядкування взаємовідносин між сторонами та приведенням Договору до вимог ПКМУ № 830 від 21.08.2019р., споживачу була направлена нова редакція Договору № 111 від 19.10.2020р., яка була повернута Відповідачем без підписання.

Частиною другою п. 6.12 «Додаткової угоди про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 21 березня 2013 визначено, що у разі не повернення «Споживачем» акту приймання-передавання теплової енергії до 20 числа, він вважається оформленим належним чином, якщо підписаний тільки «Виробником» і підтверджує факт надання теплової енергії «Споживачу».

Пунктом 6.4 «Додаткової угоди про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 09 грудня 2014 року визначено, що остаточний розрахунок за фактично спожиту теплову енергію за попередній розрахунковий період має бути здійснений «Споживачем» не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Позивач у позові зазначає, що у період з 01.01.2022 року по 30.11.2024 року постачав теплову енергію відповідачу на потреби опалення, проте станом на 30.11.2024 року, відповідач має заборгованість за Договором № 111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води у розмірі 23804,76 грн.

При цьому, позивач повідомив, що за спірний період з 01.01.2022 року по 30.11.2024 року при нарахуванні плати за опалення по об`єкту Відповідача застосовувались рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради, якими були встановлені тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води по категоріям споживачів Комунальному підприємству «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради та Комунальному підприємству «Тепловодсервіс» Миргородської міської ради: № 538 від 17.12.2021 року; № 341 від 07.10.22 року; № 413 від 18.10.2023 року, № 540 від 24.10.2024 та враховано, що житловий будинок за адресою вул. О.Оксанченка (колишня Багачанська), 48 (в якому опалювальна площа приміщень Відповідача складає - 45,6 кв.м.) у м. Миргород, Полтавська обл., в 2016 році був оснащений вузлом комерційного обліку та прийнятий на абонентський облік, планово повірявся, що підтверджується Актом вводу в експлуатацію вузла обліку споживання теплової енергії. Приміщення магазину «Орхідея» також оснащене теплолічильником.

Так, за розрахунком позивача за період з 01.01.2022 року по 30.11.2024 року нараховано до сплати за послуги з постачання теплової енергії 26016,09 грн. та 566,15 грн. плати за абонентське обслуговування, в той час як відповідачем здійснена оплата у розмірі 2777,48 грн.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Договором № 111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 26 серпня 2005 року у розмірі 31986,36 грн., з яких: 23804,76 грн. - сума основного боргу, 6719,51 грн. - інфляційні втрати, 1462,09 грн. -3% річних.

Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечив з огляду на таке:

- спір у даній справі не є спором, що відноситься до спорів визначених статтею 20 Господарського процесуального кодексу України в яких стороною може бути фізична особа, то, у даному випадку, спір має бути розглянутий в порядку Цивільного процесуального кодексу України судом цивільної юрисдикції, оскільки відповідач НЕ Є ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ - ПІДПРИЄМЦЕМ, а спірні відносини не мають господарського (підприємницького) характеру.

- не вірно вказана (завищена) площа нежилого приміщення, замість 30,1 кв.м. заначено набагато завищену площу, що має вагоме значення для встановлення, дійсних обставин справи та розміру суми, яку, на думку Позивача, потрібно сплатити.

- позивач мав залучити іншого Співласника, як співвідповідача.

- на теперішній час приміщення відповідачу не належить, про що свідчить належним чином завірена копія Договору купівлі-продажу вказаного приміщення.

- існували періоди, коли теплова енергія Позивачем не постачалась, в силу ушкодження тепломереж внаслідок військових дій.

- у частині документів відсутні дати і не вказано розрахункові періоди нарахувань.

- позивач долучає старі додаткові угоди, у яких невірно вказана площа об`єкта, але не додає Позивач до Позову додаткову угоду від 2020 року, в якій зазначена значно менша реальна площа об`єкта, у той же час, у документах Позивача, зокрема Рахунках, що виставляються Позивачем, зазначається саме угода №111 від 19 жовтня 2020 року.

- позивачем не враховано, що реальна заборгованість, згідно обсягів поставленої енергії по прибору обліку теплової енергії - ПОГАШЕНА у ПОВНОМУ ОБСЯЗІ.

У відповіді на відзив та запереченнях сторони навели додаткові обгрунтування своїх позицій стосовно предмету спору.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

За змістом положень статей 626, 627 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 1 Закону України Про теплопостачання постачання теплової енергії господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Сфера теплопостачання є сферою діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України Про теплопостачання теплопостачальні організації зобов`язані забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

Цьому обов`язку кореспондує обов`язок споживачів теплової енергії, визначений статтею 19 Закону України Про теплопостачання, згідно якого споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 1 Закону України від 09.11.2017 № 2189 «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем про надання комунальних послуг, що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньо будинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Таким чином, плата за абонентське обслуговування не є складовою частиною тарифу. Плата за абонентське обслуговування визначається Виконавцем відповідної послуги та затверджується внутрішнім наказом підприємства за плановими витратами на абонентське обслуговування, у розрахунку на одного абонента (на місяць), в рахунку на оплату послуг значиться окремим платежем.

Слід зазначити, що у статті 1 Закону № 2189 передбачено перелік витрат, які можуть включатися до складу плати за абонентське обслуговування.

Виходячи із особливостей діяльності виконавця комунальної послуги та специфіки обслуговування ним абонентів, наявності/від сутності вузлів комерційного обліку у будівлі, виконання робіт (послуг), пов`язаних із їх обслуговуванням тощо, перелік витрат, що включаються до складу плати за абонентське обслуговування та їх обсяг, визначаються виконавцем комунальної послуги.

Витрати, які включаються до складу плати за абонентське обслуговування розраховуються на одного абонента та оформлюється наказом по підприємству.

При цьому плата за абонентське обслуговування визначається по підприємству, а не по будівлях споживачів.

Залежно від наявності чи відсутності вузлів комерційного обліку, плата за абонентське обслуговування може бути диференційованою.

Пунктом 26 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води та пунктом 24 Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання і централізоване водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України віл 1 червня 2011 р. № 869, передбачено, що до складу тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення не включаються витрати, які включено до складу плати за абонентське обслуговування згідно із Законом № 2189.

Застосування плати за абонентське обслуговування до споживача здійснюється з урахуванням умов індивідуального договору про надання комунальної послуги, укладеного між сторонами.

При цьому варто звернути увагу, що згідно з положеннями Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690, Правил надання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1182, та Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 690830:

- споживач, не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуги або у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого теплопостачання та постачання гарячої води;

- споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного індивідуального договору;

- споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб;

- розмір плати за абонентське обслуговування, визначений виконавцем, не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Щодо застосування плати за абонентське обслуговування до власників нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, - Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласник багатоквартирного будинку це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Отже, споживач у багатоквартирному будинку (не залежно від його статусу), з яким укладено індивідуальний договір про надання комунальної послуги, має сплачувати плату за абонентське обслуговування.

На виконання вимог п. 6 ч. 1 ст.4 Закону № 2189 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.08.2019р. № 808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг» (далі - Постанова № 808).

Граничний розмір плати за абонентське обслуговування застосовується окремо за кожною комунальною послугою (постачання теплової енергії; постачання гарячої води; централізоване водопостачання; централізоване водовідведення; поводження з побутовими відходами) виконавцями послуг, що нараховують плату за абонентське обслуговування згідно з відповідними договорами.

Згідно з Постановою від 21.08.2019р. № 808 граничний розмір плати за абонентське обслуговування, розрахований за формулою, в зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму становив з 01.07.2022 року - 36,88 грн./міс.; з 01.12.2022 року - 38,07 грн./міс.; з 01.01.2024 року - 42,94 грн./міс. з абонента в місяць - для послуг з постачання теплової енергії; послуг з постачання гарячої води; централізованого водопостачання; централізованого водовідведення.

Комунальне підприємство «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради прийняло накази про встановлення розміру плати за абонентське обслуговування:

- наказ від 30.09.2021 № 185, яким встановлена плата за абонентське обслуговування з 01.10.2021 в розмірі 17,353 грн з ПДВ за послугу з постачання теплової енергії, 4,046 грн з ПДВ за послугу з гарячої води;

- наказ від 28.09.2022 № 134, яким встановлена плата за абонентське обслуговування з 01.10.2022 в розмірі 16,40 грн з ПДВ за послугу з постачання теплової енергії, 4,26 грн з ПДВ за послугу з гарячої води.

З огляду на вказане вище, відповідач зобов`язаний сплачувати позивачу плату за абонентське обслуговування по послугам з постачання теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував до сплати відповідачу 566,15 грн. плати за абонентське обслуговування по приміщенню відповідача за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2024 року (розрахунок позивача).

У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

У ч. 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

Пунктом 6.4 «Додаткової угоди про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 09 грудня 2014 року визначено, що остаточний розрахунок за фактично спожиту теплову енергію за попередній розрахунковий період має бути здійснений «Споживачем» не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідач доказів сплати плати за абонентське обслуговування до суду не надав, про здійснення такої оплати не повідомляв. Надані відповідачем квитанції не підтверджують сплату саме плати за абонентське обслуговування з огляду на визначене ним призначення платежу.

Щодо посилання відповідача на те, що він є лише співласником приміщення, тому інший співвласником має бути залучений до участі у справі, суд зазначає, що з огляду на те, що стороною договору (споживачем) виступила саме фізична особа - підприємець Шумейко Валентина Петрівна, а матеріали справи не містять відомостей про внесення змін у договорі щодо його сторін, вказане посилання суд відхиляє за необгрунтованістю.

Разом з тим, суд враховує, що приміщення за адресою вул. О.Оксанченка (колишня Багачанська), 48 у м. Миргород, Полтавська обл., було відчужене позивачем та іншим співвласником згідно договору купівлі-продажу 16.04.24 року. Тобто, з моменту такого відчуження та його реєстрації зобов"язання у відповідача щодо сплати плати за абонентське обслуговування за вказане приміщення припинилося.

З огляду на викладене, позов у частині вимог про стягнення з відповідача боргу з плати за абонентське обслуговування суд визнає обґрунтованими та задовольняє частково у розмірі 434,95 грн. (за виключенням сум, що нараховані після зміни власника приміщення). У іншій частині вимоги про стягнення з відповідача боргу з плати за абонентське обслуговування задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії суд зазначає наступне.

У розрахунку позивача, доданому до позовної заяви, позивач визначив заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з січня 2022 по листопад 20204.

В обґрунтування цих позовних вимог позивач у позові вказує наступне:

- при обчисленні кількості спожитих комунальних послуг на єдиному особовому рахунку абонента, Позивачем були враховані всі зміни цін і тарифів, рішення про які були затверджені рішеннями виконавчого комітету Миргородської міської ради.

- за спірний період з 01.01.2022 року по 30.11.2024 року Позивачем при нарахуванні плати за опалення по об`єкту Відповідача застосовувались рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради, якими були встановлені тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води по категоріям споживачів Комунальному підприємству «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради та Комунальному підприємству «Тепловодсервіс» Миргородської міської ради: № 538 від 17.12.2021 року; № 341 від 07.10.2022 року; № 413 від 18.10.2023 року, № 540 від 24.10.2024.

- житловий будинок за адресою вул. О.Оксанченка (колишня Багачанська), 48 (в якому опалювальна площа приміщень Відповідача на дату подання позову складає - 45,6 кв.м.) у м. Миргород, Полтавська обл., в 2016 році був оснащений вузлом комерційного обліку та прийнятий на абонентський облік, планово повірявся, що підтверджується Актом вводу в експлуатацію вузла обліку споживання теплової енергії. Приміщення магазину «Орхідея» також оснащене теплолічильником, відповідні Акти додаються.

- початок та закінчення опалювального сезону на території Миргородської міської територіальної громади затверджується рішеннями виконавчого комітету Миргородської міської ради (додаток 12).

- частиною другою п. 6.12 «Додаткової угоди про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 21 березня 2013 визначено, що у разі не повернення «Споживачем» акту приймання-передавання теплової енергії до 20 числа, він вважається оформленим належним чином, якщо підписаний тільки «Виробником» і підтверджує факт надання теплової енергії «Споживачу».

- пунктом 6.4 «Додаткової угоди про зміну Договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води» від 09 грудня 2014 року визначено, що остаточний розрахунок за фактично спожиту теплову енергію за попередній розрахунковий період має бути здійснений «Споживачем» не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

- договір та додаткові угоди до нього укладені у відповідності до приписів статті 181 Господарського кодексу України, підписані відповідачем без зауважень, у встановленому законом порядку недійсними не визнавались.

- станом на 30.11.2024 року, відповідач має заборгованість за Договором № 111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води у розмірі 23804,76 грн.

Інших обставин виникнення боргу позивач у позові не навів.

У ст. 14 ГПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ст. 76 ГПК України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

В підтвердження кількості спожитої теплової енергії позивач надав лише розрахунки боргу для позовної заяви, Акт від 20.02.2015р., Акти вводу в експлуатацію вузлів обліку споживання теплової енергії.

В п. 5 Договору (в редакції додаткової угоди від 09.12.2014) передбачено, що:

5.1. Облік споживання теплової енергії проводиться за показаннями приладів комерційного обліку, у разі їх відсутності (наявність приладу обліку теплової енергії зазначено у Додатку №1), обсяги споживання теплової енергії визначаються розрахунковим способом відповідно до договірних теплових навантажень з урахуванням фактичної середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання у розрахунковому періоді (відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією).

5.2 При відсутності приладів комерційного обліку у «Споживача», або за умови їх некоректної роботи, що викликана несанкціонованим втручанням в їх роботу, порушенням цілісності пломб, механічним пошкодженням приладів та елементів вузла обліку, закінченням терміну дії повірки тощо, обсяг теплової енергії визначається «Виробником», розрахунковим способом у встановленому порядку».

5.3 У випадках передбачених Договором обсяг теплової енергії, який постачається «Споживачу» в розрахунковому періоді на опалення, визначається «Виробником» розрахунковим способом, відповідно до максимального теплового навантаження об`єкта(ів) (згідно КТМ 204 України 244-94 "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських, а також на господарсько-побутові потреби в Україні" [1] з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря, визначеної згідно ДСТУ Н Б В.1.1-27-2010 "Будівельна кліматологія" [2]) та наведеного в Додатку № 3. «Розрахунок обсягу теплової енергії», який є невід`ємною частиною договору.

У місяці, наступному за розрахунковим, «Виробник» визначає фактичний обсяг відпущеної теплової енергії на опалення за розрахунковий період з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і надає «Споживачу» рахунок та акт приймання-передачі теплової енергії визначеної на опалення та підігрів води.

5.4 Проектні роботи та встановлення приладів комерційного обліку теплової енергії виконується організаціями, які мають відповідні ліцензії на підставі технічних умов виданих «Виробником». Встановлення приладів комерційного обліку виконується згідно з узгодженим «Виробником» проектом на межі балансової належності теплових мереж «Виробника» та «Споживача». У разі встановлення приладів комерційного обліку теплової енергії не на межі балансової належності, до обсягів теплової енергії, визначеної за фактичними показами приладів комерційного обліку, додаються втрати, визначені згідно із схемою балансової належності на дільницях теплової мережі, що перебувають на балансі «Споживача», від межі балансової належності до місця встановлення приладів комерційного обліку.

5.5 «Споживач», що має прилади комерційного обліку, щомісячно подає «Виробнику» звіт про фактичне споживання теплової енергії, в терміни, передбачені в Розділі 6 цього Договору.

Згідно з Актом перевірки площа приміщення згідно плану 45,6 м.кв. опалюється централізованим теплопостачанням.

Згідно з технічним планом (виготовлено 19.11.2019) площа приміщення становить 30,2 м.кв.

Згідно з актами вводу в експлуатацію вузла обліку споживання теплової енергії від 09.12.2014 та від 13.10.21 у приміщенні магазину «Орхідея» встановлений теплолічильник № 43540528. Вказані акти підписані представниками позивача.

Суд враховує, що звертаючись до суду з позовом позивач для підтвердження факту споживання відповідачем теплової енергії у обсягах, що визначені позивачем, не надав актів зняття показників теплового лічильника за період, що заявлений до стягнення. Так само позивачем не надані рахунки та акти приймання-передачі теплової енергії визначеної на опалення та підігрів води.

Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти позову, надав у матеріали справи акти зняття показників теплового лічильника, складених КП «Миргородтеплоенерго», правонаступником якого є позивач, у приміщенні магазину «Орхідея» за жовтень 2023 - лютий 2024, із зазначенням об`єму води по теплолічильнику на початок та на кінець періоду у відповідний періодах, а також рахунки (які як зазначається є актами приймання-здачі виконаних робіт та послуг) за серпень 2023, жовтень 2023 - березень 2024, листопад 2024 - грудень 2024.

Відповідно до вказаних документів об`єм води по теплолічильнику на початок та на кінець періоду у всіх актах відрізняється від об"єму, що визначений позивачем для нарахування вартості послуги з постачання теплової енергії за відповідний період (у сторону збільшення об"єму для нарахування). Крім того, у деякі періоди (зокрема, жовтень 2023 - листопад 2023) об`єм води по теплолічильнику на початок та на кінець періоду вказаний незмінний, а також вказано про відсутність різниці по інших категоріях виміру, у той час позивач здійснює нарахування із зазначенням у відповідних рахунках використаного об`єму води.

Щодо об`єму води по теплолічильнику на початок та на кінець періоду у інших періодах (зокрема, з січня 2022 по липень 2023, з березня 2024 по листопад 20204), суд зазначає, що матеріали справи не містять взагалі відомостей щодо об`єму води по теплолічильнику на початок та на кінець періоду для визначення об"єму спожитої відповідачем послуги теплопостачання.

Інших доказів в підтвердження фактичного споживання теплової енергії у вказаних приміщеннях у обсягах, зазначених у розрахунку, позивач до позову не надав.

Відповідач у відзиві також зазначив, що існували періоди, коли теплова енергія Позивачем не постачалась, в силу ушкодження тепломереж внаслідок військових дій, тощо, але Позивач включив ці періоди у розрахунок по стягненню вартості теплової енергії.

Вказане твердження відповідача підтверджується матеріалами справи, оскільки згідно листа КП "Миргородська управляюча компанія" з 28.02.2023 року і станом на 28.04.2023 року теплова енергія у приміщення магазину «Орхідея» не постачалась. При цьому, згідно поданого позивачем розрахунку за періоди березня 2023 та квітня 20204 позивач нараховує відповідачу заборгованість за теплову енергію.

З огляду на викладене, наданими до матеріалів справи доказами не підтверджується факт споживання відповідачем теплової енергії у зазначеному приміщенні протягом вказаного позивачем у розрахунку періоді у заявлених обсягах.

При цьому, матеріали справи містять докази часткової сплати відповідачем вартості теплової енергії (відображено позивачем у розрахунку).

Позивач у відповіді на відзив (не зазначаючи про вказані обставини у позові) вказав, що об"єкт відповідача розташований на першому поверсі багатоквартирного будинку та є невід"ємною частиною житлового багатоквартирного будинку. Відтак, відповідачу здійснюється нарахування за послуги з: опалення місць загального користування (МЗК) та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення на забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення (ЗБП), нараховану на площу нежитлового приміщення.

У ч. 1 ст. 17 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що комерційний облік послуги здійснюється вузлом обліку, що забезпечує загальний облік її споживання в будівлі, згідно з показаннями його засобів вимірювальної техніки.

Житловий будинок, у якому розташований магазину «Орхідея», був оснащений вузлом комерційного обліку та прийняті на абонентський облік, що підтверджується Актом вводу в експлуатацію вузлів обліку споживання теплової енергії від 09.12.2014.

Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначаються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22.06.2017 № 2119-VIII.

У пунктах 6 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів; розподільний облік комунальних послуг (далі - розподільний облік) - визначення за допомогою вузла розподільного обліку (приладу - розподілювача теплової енергії) та/або за встановленими правилами (методиками) у передбачених цим Законом випадках кількісних показників отриманої споживачем комунальної послуги, на підставі яких здійснюється розподіл показань вузла комерційного обліку між споживачами в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.

Відповідно до частин 2 та 4 статті 4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» власники (співвласники) приміщень у будівлі, в якій окремі приміщення є самостійними об`єктами нерухомого майна, у разі приєднання такого будинку (будівлі) до зовнішніх інженерних мереж або обладнання такого будинку (будівлі) системою автономного теплопостачання, автономного гарячого водопостачання, автономного водопостачання зобов`язані забезпечити оснащення належних їм приміщень вузлами розподільного обліку відповідно теплової енергії, гарячої води, питної води, крім випадків, передбачених частинами п`ятою - сьомою цієї статті. Оснащення приміщень вузлами розподільного обліку теплової енергії у випадках, передбачених частинами другою і третьою цієї статті, здійснюється у кожному місці відгалуження систем опалення та водопостачання у приміщення.

Комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки (частина 1 статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону (частина 1 статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Виконавець або визначена власником (співвласниками) інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, формує та надає споживачу (його представнику) рахунки на оплату наданої комунальної послуги щомісяця. Інформація, зазначена в пунктах 6, 7, 9, 10 частини третьої цієї статті, надається споживачу не менше двох разів на рік. Інформація, зазначена в пункті 10 частини третьої цієї статті, надається також у випадках, коли виконавець надсилає споживачам договори або зміни до них. Рахунки на оплату комунальної послуги надаються споживачу на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунки можуть надаватися споживачу в електронному вигляді, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів (частина 2 статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Частиною 3 статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначений перелік інформації, який повинен містити рахунок на оплату комунальної послуги:

1) найменування та платіжні реквізити виконавця комунальної послуги;

2) адресна інформація, найменування або прізвище, ім`я та по батькові споживача, або абонентський номер споживача, визначений договором про надання комунальної послуги, який дає згоду ідентифікувати споживача виконавцю або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів комунальних послуг;

3) період, за який здійснюється нарахування;

4) загальна сума до сплати;

5) поле для внесення споживачем показань вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії (якщо згідно із законом або договором такі показання знімає споживач);

6) обсяг спожитої теплової енергії та води за поточний період, визначений згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону, а також показання відповідних вузлів обліку (у разі відсутності вузлів обліку теплової енергії - приладів - розподілювачів теплової енергії), на основі яких цей обсяг визначено, застосоване розрахункове або середнє споживання;

7) діючі ціни та тарифи на комунальні послуги;

8) стан розрахунків споживачем за спожиту комунальну послугу, у тому числі заборгованість з оплати послуги (у разі її наявності), періоди, в яких виникла така заборгованість, відомості про обчислення її розміру, пільги/субсидії (у разі їх надання/призначення);

9) середній обсяг споживання та середній розмір плати за комунальну послугу іншими споживачами відповідної категорії (у тому числі в розрізі класів будівель), яким комунальну послугу надає цей виконавець, визначені за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

10) рекомендації щодо можливих заходів з підвищення енергоефективності будівель, інформація про державні цільові та інші програми підвищення енергоефективності, контактна інформація та порядок одержання додаткової інформації.

У разі якщо у будівлі налічуються два та більше споживачів, інформація про обсяги спожитої комунальної послуги, зазначена в пункті 6 частини третьої цієї статті, надається також щодо будівлі в цілому.

У п.6.10 Договору (в редакції Додаткової угоди від 09.12.2014) зазначено, що споживач щомісяця до 10 числа самостійно отримує від виробника документи за розрахунковий період:

- рахунок для оплати за теплову енергію на поточний розрахунковий період з урахуванням суми корегування за попередній місяць;

- акт приймання-передавання теплової енергії за попередній розрахунковий період;

- акт приймання-передавання теплової енергії за поточний розрахунковий період.

У п.6.10 Договору (в редакції Додаткової угоди від 09.12.2014) вказано, що у разі неповернення споживачем акту приймання-передавання теплової енергії до 20 числа, він вважається оформленим належним чином, якщо підписаний тільки виробником і підтверджує факт надання теплової енергії споживачу.

Відповідно до частин першої та другої ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року N 996-XIV (зі змінами та доповненнями) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, належним доказами в підтвердження позовних вимог по справі можуть бути відповідні щомісячні рахунки на оплату послуги теплопостачання, які позивач мав формувати за умовами статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та п.6.10 Договору (в редакції Додаткової угоди від 09.12.2014).

Проте позивач не надав жодного рахунку, сформованого у заявлений період, з якого можна було б встановити вид послуги та іншу інформацію, яку повинен містити рахунок на оплату комунальної послуги відповідно до вимог вказаного Закону.

У позовній заяві позивач не повідомив, що він формував вказані рахунки.

Також належним доказом надання відповідачу послуги теплопостачання та обсягу цієї послуги можуть бути сформовані та підписані позивачем щомісячні акти приймання-передавання теплової енергії.

Проте, позивач не надав актів приймання-передавання теплової енергії, сформованих у заявлений період та підписаних позивачем, з яких можна було б встановити вид послуги та іншу інформацію, на підставі якої можна встановити обсяги наданої послуги та обставини їх визначення.

У позовній заяві позивач не повідомив, що він складав вказані акти приймання-передавання теплової енергії.

Суд враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 у справі № 910/30728/15 та від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19, про можливість прийняття облікових карток (табуляграм) як доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі-продажу) теплової енергії у гарячій воді.

Проте позивач у цій справі не надав до матеріалів справи облікових карток по особовому рахунку відповідача з зазначенням нарахувань за надані послуги, як доказів в підтвердження позовних вимог. Про наявність цих доказів позивач у позові та під час розгляду справи не заявляв.

Відповідно до п. 5 ч. 3 статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначає докази, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач у позові вказав, що відповідач заборгував за отримані комунальні послуги з постачання теплової енергії; заборгованість складається з боргу за послуги з постачання теплової енергії та плати за абонентське обслуговування.

Позивач у позові не навів жодних первісних доказів, на підставі яких він проводив нарахування вартості теплової енергії та визначав її обсяги. Не підтверджені також відповідачем твердження про те, що заявлена до стягнення сума боргу виникла, у тому числі, внаслідок нарахування відповідачу за послуги з: опалення місць загального користування (МЗК) та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення на забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення (ЗБП), нараховану на площу нежитлового приміщення.

Разом з тим, оцінюючи пояснення, наведені позивачем у відповіді на відзив, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (надалі Правила № 1198) розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до п. 6.1 Договору розрахунки за спожиту теплову енергію, відповідно до Договору на підставі показань приладів комерційного обліку або розрахункових навантажень відповідно додаткам до договору згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Згідно з ч. 1 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

За змістом частини 2 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та розподіляється між споживачами.

Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства (пункт 2 частини 2 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі за іншим принципом, визначеним цією методикою (пункт 6 частини 2 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

За змістом пункту 3 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12. 2021 № 358 (далі - Методика № 315) розподіл між споживачами загального обсягу спожитої комунальної послуги у будівлі/будинку за відповідний розрахунковий період (далі - розподіл) здійснюється з урахуванням показань вузлів комерційного та розподільного обліку (теплолічильників, лічильників холодної води, лічильників гарячої води), установлених як у приміщеннях, так і за їх межами, або приладів-розподілювачів теплової енергії, установлених на опалювальних приладах опалюваних приміщень, а в окремих випадках - розрахунково.

Таким чином, при визначенні спірного обсягу теплової енергії необхідним доказом є визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії.

Як вже вище зазначалося, житловий будинок, у якому розташований магазину «Орхідея», був оснащений вузлом комерційного обліку та прийняті на абонентський облік, що підтверджується Актом вводу в експлуатацію вузлів обліку споживання теплової енергії від 09.12.2014.

Позивач заявив вимоги за послуги, надані у період січень 2022 року листопад 2024 року. Проте позивач надав акти зняття показів теплового лічильника по будинку лише за 25.12.2023 та 30.01.2024. За інші періоди нарахувань позивач доказів в підтвердження показів теплового лічильника по будинку до матеріалів справи не надав.

До відповіді на відзив позивач надав детальний розрахунок за послугу, в якому навів складові, на підставі яких він визначив обсяг постачання теплової енергії відповідачу по будинку лише за січень 2024 року. За інші періоди постачання позивач детального розрахунку не навів.

Також позивач не надав детального розрахунку, в якому б були наведені складові, на підставі яких він визначив обсяг постачання теплової енергії відповідачу по будинку.

Разом з тим, вказані у детальному розрахунку складові, на підставі яких визначено обсяги постачання теплової енергії за січень 2024 року не підтверджені належними первісними доказами.

У п.10 Методики № 315 вказано, що базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії у будівлі/будинку за відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії є опалювана площа приміщень, зазначена у договорі про надання послуги з постачання теплової енергії.

У разі, якщо відомості про опалювану площу не були надані споживачем, базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії у будівлі/будинку за відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії є загальна площа приміщення у метрах квадратних, визначена за даними, зазначеними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а у разі відсутності у ньому інформації про окремі приміщення - за даними, зазначеними у документах, що посвідчують право власності на такі приміщення.

За рішенням власників (співвласників) базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії у будівлі/будинку за відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії може бути фактичний опалюваний об`єм приміщень у метрах кубічних. У такому разі у всіх формулах замість значення площі (суми площ) використовується значення об`єму (суми об`ємів).

Опалюваний об`єм визначається як добуток опалюваної площі приміщення на висоту стелі згідно з технічним паспортом приміщення.

Позивач не надав жодного доказу, на підставі якого він визначив загальну площу будівлі відповідача. Позивач також не надав доказів, на підставі якого він визначав загальну площу квартир, які користуються централізованим опаленням, у будівлі.

Позивач у відповіді на відзив вказав, що він розраховував обсяги теплової енергії, за які мав би сплачувати відповідача, відповідно до Розділу IV Методики розподілу №315 та за формулою, зазначеною у пунктах 1 3 Методики № 315.

Проте, вказаного розрахунку за кожен місяць нарахування позивач не надав.

Також позивач не надав первісних доказів, на підставі яких проводиться цей розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 1 ст. 76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

У ч. 2 ст. 80 ГПК України вказано, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позивач не був обмежений часом для збору та подання належних доказів разом із позовною заявою.

Також позивач мав можливість подати відповідні докази разом із відповіддю на відзив.

Позивач у позові не вказав про існування у нього будь-яких інших доказів, крім тих, що додані до позову; не зазначав про неможливість подання цих доказів; не заявляв клопотання про їх витребування.

У ст. 14 ГПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав жодного належного первісного документу в підтвердження позовних вимог.

Отже, позивач не надав доказів в підтвердження заявленої у позові суми боргу та підстав її виникнення.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості в сумі 23 804,76 грн, не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню.

Позивач також заявив вимоги про стягнення 3 % річних в розмірі 1462,09 грн на грошові зобов`язання за період січень 2022 - листопад 2024 року (загальний період нарахування з 01.01.2022 по 30.11.2024) та втрати від інфляційних процесів в розмірі 3013,07 грн на грошові зобов`язання за період січень 2022 - листопад 2024 року (загальний період нарахування 01.01.2022 31.03.2024).

При вирішенні спору в цій частині суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив, що вказаний розрахунок не відповідає наведеним позивачем у позові обставинам та не підтверджується доданими до матеріалів справи доказами.

Зокрема, позивач безпідставно проводить нарахування інфляційних та річних на дату 01.01.2022 на суму боргу 11992,00 грн.

У розрахунках основного боргу позивач вказує, що борг на початок періоду (на 01.01.2022) відсутній (нуль гривень). Жодних доказів наявності у відповідача боргу в сумі 11992,00 грн, який би виник 01.01.2022, позивач до матеріалів справи не надав.

Також позивач безпідставно визначив початкову дату прострочення грошового зобов`язання 01.01.2022 (саме з цієї дати позивач почав нараховувати 3% річних та інфляційні).

Позивач у позові заявив, що заборгованість виникла за послуги, надані у період січень 2022 - листопад 2024.

У ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 6.4 Договору (у редакції Додаткової угоди від 09 грудня 2014 року) визначено, що остаточний розрахунок за фактично спожиту теплову енергію за попередній розрахунковий період має бути здійснений Споживачем не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Отже, нарахування інфляційних та річних мають проводитися окремо по кожному місяцю виникнення зобов`язання, після 21 числа наступного за розрахунковим місяця.

Таким чином, наведені позивачем розрахунки інфляційних та річних є суперечливими, не відповідають ні вимогам законодавства, ні умовам договору, ні наданим до справи доказам.

Також суд враховує, що відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи, що вище суд встановив правомірність вимог про стягнення з відповідача 434,95 грн боргу з плати за абонентське обслуговування, саме на цю заборгованість наявні підстави для нарахування інфляційних та річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З врахуванням умов договору щодо строку оплати та положень ст. 253 ЦК України і ч.5 ст.254 ЦК України початковим періодом нарахування 3 % річних та інфляційних є 22.02.2022, кінцевим - 15.04.24 (об"єкт проданий згідно договору купівлі-продажу 16.04.24).

Суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, про те що з огляду на вимоги статей 79, 86, частини п`ятої статті 236, статті 237 ГПК України господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, сталося невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Близька правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.09.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18 та від 02.03.2018 у справі № 927/467/17.

Після проведення перерахунку поетапно та окремо по кожному місяцю зобов`язання за період 22.02.2022 - 31.03.2024, суд встановив, що на борг з плати за абонентське обслуговування щодо приміщення відповідача сума 3% річних становить 15,95 грн, а інфляційних 36,50 грн.

Отже, загальна сума належних до стягнення 3% річних становить 15,95 грн, а інфляційних 36,50 грн. В цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги про стягнення інфляційних та річних суд відхиляє як безпідставні з мотивів, що наведені вище у рішенні.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем обґрунтовані та доведені частково, зокрема, в частині вимог про стягнення 434,95 грн боргу з плати за абонентське обслуговування, 15,95 грн. інфляційних втрат, 36,50 грн. 3% річних, тому у цій підлягають задоволенню, у іншій частині суд відмовляє у задоволенні позову за необгрунтованістю.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у цій справі.

За подачу цього позову позивач сплатив 3028,00 грн судового збору за платіжною інструкцією № 1522 від 26.11.2024. Надходження судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджене випискою від 27.11.2024.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати на сплату судового збору покладаються на відповідача пропорційно - в сумі 46,14 грн.

Керуючись ст. 252, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Шумейко Валентини Петрівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Миргородської міської ради (провулок Луговий, 11, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) 434,95 грн боргу з плати за абонентське обслуговування, 15,95 грн. інфляційних втрат, 36,50 грн. 3% річних, а також 46,14 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині у позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Киричук О.А.