ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року Справа № 924/921/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Черначук А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівнафтопродукт" на рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/921/24 від 10 січня 2025 року (суддя Музика М.В.)

час та місце постановлення ухвали: 10 січня 2025 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1, повний текст рішення складено 13 січня 2025 року.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівнафтопродукт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницьктранс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1) Хмельницька міська рада

2) Хмельницька обласна військова адміністрація

про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,17 Га та про скасування запису про реєстрацію державного акту на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,17 Га

за участю представників сторін:

від Позивача - Бабчук О.В.;

від Відповідача - Бондар Р.В.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівнафтопродукт" (надалі Позивач) звернулося в Господарський суд Хмельницької області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницьктранс" (надалі Відповідач; за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Хмельницької міської ради (надалі Третя особа 1) та Хмельницької обласної військової адміністрації (надалі Третя особа 2)) про:

· припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,17 Га, за адресою м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6, згідно державного акту серії І-ХМ №001819 від 12 вересня 1996 року за реєстраційним номером 381, що видано Хмельницькому територіально-виробничому об`єднанню державних підприємств автомобільного транспорту відповідно до рішення виконкому Третьої особи 1 від 11 липня 1996 року №1028;

· скасування запису про реєстрацію державного акту на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,17 Га, за адресою м.Хмельницький, вул.Пилипчука 6, згідно державного акту серія І-ХМ №001819 від 12 вересня 1996 року за реєстраційним номером 381, що видано Хмельницькому територіально-виробничому об`єднанню державних підприємств автомобільного транспорту відповідно до рішення виконкому Третьої особи 1 від 11 липня 1996 року №1028.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач є власником нерухомого майна частини адміністративного приміщення площею 323 кв.м, що розташоване за адресою вул. Пилипчука, буд.6, м.Хмельницький, на підставі договору купівлі продажу від 23 серпня 2019 року, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю ФК КОЛЕКТ, та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1407. Констатує, що право власності на іншу частину нерухомого майна адміністративного приміщення площею 1524,40 кв.м., що розташоване за адресою вул. Пилипчука, буд. 6, належить Відповідачу, а частка у власності вказаного адміністративного приміщення площею 144,9 кв.м належить Третій особі 2 з 1 серпня 2017 року.

Позивач зазначає, що вхід до частини нежитлової будівлі, належної Позивачу, можливо здійснити тільки з земельної ділянки, що належить на праві постійного користування Відповідачу та що у працівників Позивача є необхідність використовувати прилеглу територію для паркування автомобілів та обслуговування будівлі.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що чинним законодавством передбачено вичерпний перелік підстав для примусового припинення права користування. Суд при цьому констатував, що у Відповідача наявне нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці в межах державного акта на право постійного користування землею від 12 вересня 1996 року, зокрема, частина адміністративного приміщення площею 1 524,40 кв.м.

Суд першої інстанції вказав, що законодавство не містить норм, які дозволяють стороні з підстав, викладених у позові (набуття права власності на частину нежитлового приміщення та/або вчинення постійним землекористувачем адмінправопоршення, передбаченого статею 152 КУпАП), вимагати припинення права користування на земельну ділянку, надану у користування, на якій знаходяться об`єкти нерухомості Відповідача. Місцевий господарський суд резюмував, що позбавлення Відповідача права користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому майно (частина нежитлового приміщення площею 1524,40 кв.м), є порушенням його прав, встановлених Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Суд першої інстанції окрім того вказав, що з огляду на викладені положення законодавства, практику Верховного Суду, враховуючи, що припинення права постійного користування судом в примусовому порядку передбачено статтею 143 Земельного кодексу України, та те, що право користування земельною ділянкою не може припинятись для особи, яка правомірно продовжує володіти нерухомим майном, що розташоване на цій земельній ділянці, і до іншої особи перейшло право власності лише на частину нерухомого майна. З огляду на все вищевказане місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у справі №924/921/24.

Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/921/24 від 10 січня 2025 року та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник зазначає, що пунктом «е» частини першої статті 141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою, у тому числі, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Вважає, що перехід права власності на нерухоме майно є підставою припинення, у тому числі права постійного користування земельною ділянкою.

Скаржник також вказав, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статтею 120, 141 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства.

Позивач зазначає, що надані Позивачем докази про самочинне будівництво Відповідачем на земельній ділянці паркану, що містяться в матеріалах справи також доводять наявність порушення прав Позивача щодо якого наполягає апелянт, натомість з судового рішення не вбачається, з яких причин суд відхилив доводи та докази Позивача та дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати право Позивача порушеним.

В апеляційній скарзі скаржник зауважує, що Позивач з 23 серпня 2019 року «мирно володіє» належними йому на праві власності об`єктом нерухомого майна частини адміністративного приміщення площею 323 кв.м, що розташоване за адресою вул. Пилипчука, буд. 6, м.Хмельницький та відповідно має "правомірні очікування" щодо подальшого використання на умовах оренди земельної ділянки на якій воно розміщене, які в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод є "майном". При цьому належність нерухомого майна одній особі, на земельної ділянки, на якій розташоване це майно - іншій, на переконання апелянта, порушує принцип правової визначеності, оскільки це перешкоджає Позивачу користуватися своїм майном і відчужувати його.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Хмельницької області від 10 січня 2025 року по справі №924/921/24.

24 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказав, що умовою переходу до особи права користування земельною ділянкою є набуття нею права власності не частини жилого будинку, будівлі або споруди, а всього жилого будинку, будівлі або споруди. Оскільки Позивач у власності має тільки частину адміністративного приміщення, а майже вся площа адміністративного приміщення, що розташоване за адресою вул. Пилипчука, 6, м. Хмельницький перебуває у власності Відповідача, то з позиції Відповідача на правовідносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташоване адміністративного приміщення за зазначеною адресою, не поширюються норми підпункту "е" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 3 березня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 12 березня 2025 року об 14:40 год..

Ухвалою суду першої інстанції від 10 березня 2025 року заяву представника Відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/921/24 - задоволено. Забезпечено представнику Відповідача участь в судовому засіданні по справі №924/921/24, яке призначено на 12 березня 2025 року о 14:40 год. в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 березня 2025 року заяву представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/921/24 - задоволено. Забезпечино представнику Позивача участь в судовому засіданні по справі №924/921/24, яке призначено на 12 березня 2025 року о 14:40 год. в режимі відеоконференції.

12 березня 2025 року ухвалою апеляційного господарського суду, з підстав, зазначених в даній ухвалі розгляд апеляційної скарги відкладено на 20 березня 2025 року об 12:00 год..

В судове засідання від 20 березня 2025 року представники Третьої особи 1 та Третьої особи 2 не з`явилися.

Згідно частин 1-4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Зі змісту ухвали від 12 березня 2025 року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Вказана ухвала була направлена судом рекомендованими листом з повідомленнями про вручення на почтовий адрес вказаний в апеляційній скарзі.

Водночас, в силу дії статті 273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Окрім того, колегія суду констатує факт закінчення шістдесятиденного строку розгляду апеляційної скарги, та констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Третьої особи 1 та Третьої особи 2 за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 12 лютого та 20 березня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Представник вказав, що підставами припинення права користування земельною ділянкою, у тому числі, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Представник вказав, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статтей 120,141 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Представник Позивача зазначає, що з 23 серпня 2019 року мирно володіє належними йому на праві власності об`єктом нерухомого майна частини адміністративного приміщення площею 323 кв.м, що розташоване за адресою вул. Пилипчука, буд. 6, м.Хмельницький та відповідно має "правомірні очікування" щодо подальшого використання на умовах оренди земельної ділянки на якій воно розміщене. Представник вказав, що зважаючи на купівлю майна розташованого на частині спірної земельної ділянки, він в силу вимог закону має речове право на частину земельної ділянки, на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно.

В судовому засіданні від 12 лютого та 20 березня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції, представник Відповідача просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказав, що умовою переходу до особи права користування земельною ділянкою є набуття нею права власності не частини жилого будинку, будівлі або споруди, а всього жилого будинку, будівлі або споруди. Оскільки, Позивач у власності має тільки частину адміністративного приміщення, а майже вся площа адміністративного приміщення, перебуває у власності Відповідача, то за позиції представника Відповідача, на правовідносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташоване адміністративного приміщення не поширюються норми підпункту "е" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги Позивача слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та убачається з матеріалів справи, 12 вересня 1996 року Хмельницькому територіально-виробничому об`єднанню державних підприємств автомобільного транспорту, видано державний акт на право постійного користування землею №001819, щодо надання у постійне користування 0,17 Га під адміністративним будинком територіально-виробничого об`єднання по вул. Пилипчука, 6.

Головне управління статистики у Хмельницькій області у листі від 7 березня 2023 року повідомило, що за ідентифікаційним кодом 03119374 у ЄДРПОУ значилось підприємство Хмельницкое территориально-производственное объединение автомобильного транспорта г. Хмельницький, яке у травні 2009 року у Відповідача.

На замовлення ТОВ Накбудтранс Хмельницьким бюро технічної інвентаризації 13 червня 1993 року виготовлено технічний паспорт на адміністративне приміщення за адресою: м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6, яке складається із першого поверху площею 162, 0 кв.м та другого поверху площею 161,0 кв.м.

23 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ФК Колект (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Накбудтранс (покупець) укладено договір купівлі-продажу (надалі Договір; том 1, а.с. 22-23), за умовами якого продавець, будучи власником частини адміністративного приміщення, загальною площею 323 кв.м, що складається з приміщення 1-го поверху площею 162,0 кв.м. та 2-го поверху площею 161,0 кв.м, розташоване за адресою м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6, зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти об`єкт і сплатити за нього обумовлену грошову суму.

За положенням пункту 1.2 Договору відчужуваний об`єкт є вбудованим в 4-х поверхову нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6.

Договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений.

Рішенням засновника ТОВ Накбудтранс від 19 травня 2020 року змінено найменування юридичної особи на Позивача.

Водночас, Відповідачем надіслано ТОВ Альфа Сервіс листа від 23 травня 2023 року, у якому повідомлено, що з метою наведення порядку у зоні паркування транспортних засобів на прилеглій до будівлі по вул. Пилипчука, 6, території, що знаходиться в постійному користуванні у Відповідача, було проведено розмітку асфальтованої площадки під місця для паркування з їх прив`язкою до конкретного транспортного засобу. Так, Відповідач просив у листі від 23 березня 2023 року надати номери двох транспортних засобів для закріплення за ними паркомісць, кількість яких вирахувана відповідно до частки, що належить в будівлі по вул. Пилипчука, 6, ТОВ Торгова компанія Альфа Сервіс. Проте, як зазначив відповідач у листі від 25 травня 2023 року, ТОВ Альфа Сервіс не надано запитуваної у листі від 23 березня 2023 року інформації, тому Відповідач проінформував, що залишає за собою право обмежити доступ на територію Відповідача автомобілів, що не відносяться до транспортних засобів, пов`язаних з діяльністю Відповідача.

Позивач звернувся до Третьої особи 1 із листом від 23 січня 2024 року, у якому просив надати згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0351 га (351 кв.м.) за адресою вул. Пилипчука, 6, з метою передачі земельної ділянки в оренду для обслуговування адміністративної будівлі у зв`язку з тим, що Позивач є власником нерухомого майна частини адміністративного приміщення площею 323 кв.м., що розташоване за адресою: вул. Пилипчука, 6, на підставі Договору.

У відповідь Управління земельних ресурсів Третьої особи 1 у листі від 1 лютого 2024 року повідомило, що оскільки Позивач придбав частку адміністративного приміщення, яке є вбудованим у 4-х поверхову будівлю, формування земельної ділянки можливе лише за умовами подання клопотання та пакет документів, визначеного статтею 123 Земельного кодексу України, від усіх власників нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці.

Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області у відповідь на адвокатський запит 10 жовтня 2024 року надало інформацію про те, що в Книзі записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею міститься запис про реєстрацію державного акту на земельну ділянку, яка розташована на території м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6, площею 0,17 га під адмінбудинок згідно рішення виконкому Хмельницької міської ради від 11.07.1996 року №1028 на Хмельницьке територіально-виробниче об`єднання державних підприємств автомобільного транспорту (державний акт серія І-ХМ №001819 від 12.09.1996 року за реєстраційним номером 381).

Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 25 вересня 2024 року, на праві власності Відповідач зареєстрував нежитлову будівлю площею 1524,4 кв., що знаходиться за адресою: м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6; на праві власності зареєстровано за ТОВ Накбудтранс частину нежитлового приміщення площею 323 грн за адресою: м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6; на праві власності Хмельницької обласної державної адміністрації зареєстровано протирадіаційне укриття №87393 загальною площе. 144,9 кв.м. за адресою: м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6.

Відповідач у листі від 8 листопада 2024 року повідомив ТОВ Альфа Сервіс, що у зв`язку з відмовою ТОВ Альфа Сервіс від відшкодування витрат Відповідачем по прибиранню та утриманню території стоянки автомобілів у дворі адмінбудівлі по вул. Пилипчука, 6, оплати земельного податку (заява про припинення дії договору від 18 жовтня 2024 року), небажанням відшкодувати кошти по благоустрою стоянки, а також з метою посилення її охорони (влаштування огорожі) з 15 листопада 2024 року в`їзд транспорту ТОВ ТК Альфа Сервіс буде призупинений.

При цьому, як встановлено апеляційним господарським судом ТОВ Альфа Сервіс є орендарем частини приміщення, що належить Позивачу.

Позивач зважаючи на такі дії Відповідача, звернувся з даними позовними вимогами до суду.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становище, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі, тощо.

За змістом статтй 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому колегія суддів враховує, що право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Нормами статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у вищенаведеному рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 5 листопада 2019 року в справі № 906/392/18, від 23 червня 2020 року в справі № 922/989/18.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Позивач, враховуючи, що він є власником частини нерухомого майна, звертаючись до суду з позовом в якому просив припинити Відповідачу право користування всією земельною ділянкою та скасувати запис про реєстрацію Державного акту.

Зважаючи на такі доводи позовної заяви та апеляційної скарги суд апеляційної інстанції досліджує питання права Позивача на спірну земельну ділянку, саме з огляду на належність йому частини нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, Хмельницькому територіально-виробничому об`єднанню державних підприємств автомобільного транспорту України, правонаступником якого є Відповідач, видано 12 вересня 1996 року державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,17 Га, за адресою м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6, під адміністративним будинком.

З огляду на вищевикладені положення законодавства станом на даний час Відповідач є постійним користувачем земельної ділянки комунальної форми власності площею 0,17 Га за адресою (м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 6), що знаходиться під адміністративним будинком за вказаною адресою.

Частинами 1, 2, 6 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення Договору від 23 серпня 2019 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Подібний висновок викладений також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16 та постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 925/1288/19, від 30 листопада 2022 року в справі № 910/8388/21, від 15 червня 2022 року в справі № 924/482/21.

Як вбачається, з доказів, долучених до матеріалів справи Позивач на підставі Договору набув право власності на частину нежитлового приміщення площею 323 кв.м, що розташоване за адресою вул. Пилипчука, буд. 6, м. Хмельницький.

Відтак, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Відповідача, знаходиться нерухоме майно (частина нежитлового приміщення), що належить Позивачу на праві власності.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Саме тому, зважаючи на описане вище, судом апеляційної інстанції не приймається до уваги посилання Відповідача на те, що він є неналежним відповідачем, позаяк Відповідач є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, його право оспорюється Позивачем, а визначення сторін та предмету спору є дискрецією Позивача.

Чинним законодавством передбачений порядок припинення права користування земельною ділянкою (Глава 22 Земельного кодексу України).

Зокрема за статтею 141 Земельного кодексу України визначаються наступні підстави припинення права користування земельною ділянкою: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Частиною 1 статті 142 Земельного кодексу України унормовано порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою, згідно якої припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

В свою чергу, стаття 143 Земельного кодексу України визначає підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку у разі: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Отже чинним законодавством передбачено вичерпний перелік підстав для примусового припинення права користування.

Колегією суду враховується, що у Відповідача наявне нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці в межах державного акта на право постійного користування землею від 12 вересня 1996 року, зокрема, частина адміністративного приміщення площею 1 524,40 кв.м.

Водночас законодавство не містить норм, які дозволяють стороні з підстав, викладених у позові (набуття право власності на частину нежитлового приміщення та/або вчинення постійним землекористувачем адмінправопоршення, передбаченого статтею 152 КУпАП), вимагати припинення права користування на земельну ділянку, надану у користування, на якій знаходяться об`єкти нерухомості Відповідача. Тобто, позбавлення Відповідача права користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому майно (частина нежитлового приміщення площею 1524,40 кв.м), є порушенням саме його прав, встановлених Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

За вказаних обставин, колегія суддів виснує, що заявлені вимоги про захист права Позивача за рахунок втручання в право власності Відповідача та позбавлення його права постійного користування спірною земельною ділянку шляхом задоволення даного позову не можуть допускатись судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Окрім того, відповідно до частини 13 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, єдиний майновий комплекс), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні, особами, які не можуть набувати земельну ділянку на такому праві, вони набувають таку земельну ділянку із земель державної або комунальної власності у власність або оренду. Набувач права власності на такий об`єкт зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування зобов`язаний не пізніше 30 днів з дня отримання поданого у встановленому порядку клопотання припинити право постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщений відповідний об`єкт, та передати її у власність або оренду набувачу права власності на такий об`єкт. Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу права власності на відповідний об`єкт у передачі йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.

В той же час, Позивачем, долучено до матеріалів справи звернення до Третьої особи 1 із наданням згоди на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0351 Га (351 кв.м).

При цьому, Третя особа 1 на звернення Позивача зазначила, що зважаючи те, що Позивачем придбано лише частину адміністративного приміщення, яка є вбудованим в 4-х поверхову нежитлову будівлю, відповідно формування земельної ділянки можливе лише за умов подання клопотання та пакету документів від усіх власників нерухомого майна.

При цьому Позивачем не оскаржено таку бездіяльність Третьої особи 1 в питанні розгляду описаного звернення, а здійснено подачу позову в даній справі до Відповідача, котрий не наділений жодним правом щодо прийняття відповідних рішень (на відміну від Третьої особи 1). Разом з тим суд звертає увагу і на факт того, що номінальне право Позивача на частину земельної ділянки, котре належить Відповідачу не надає йому право на скасування існуючого з Відповідачем права в цілому, адже Позивач не довів існування у нього законного права на позбавлення особи права на земельну ділянку в частині, що такому Позивачу не належить (адже в даній справ є безумовним фактом те, що більшою частиною приміщення за адресою вул. Пилипчука, буд. 6 належить саме Відповідачу). Відповідно сторона оспорює землекористування Відповідача і в тій частині, котра apriori не порушує його права.

В той же час (з огляду на вищеописане звернення Позивача до Третьої особи), суд апеляційної інстанції констатує і те, що уже у письмових поясненнях на позовну заяву Третя особа 1 не заперечувала факт того, що Позивач став фактичним користувачем земельної ділянки на якій знаходиться частина адміністративного приміщення по вул. Пилипчука, 6 (том 1, а.с. 54).

Враховуючи таку контроверсійну позицію Третьої особи 1, Позивач не позбавлений права (зважаючи на те, що він є власником частини нерухомого майна, яке розташовано на спірній земельній ділянці) оскаржити таку бездіяльність Третьої особи 1 в судовому порядку, як і не позбавлений права самостійно замовити відповідну оцінку чи експертизу щодо визначення розмірів його частки по відношенню до земельної ділянки на якій розміщена вся нежитлова будівля (з огляду на існування трьох власників нерухомого майна розташованого на спірній земельній ділянці).

Окрім того, даний позов та підстави, якими він обгрунтовується, опосередковано вказує на неправомірне втручання у право користування Відповідачем земельною ділянкою, на якій знаходяться будівлі, що йому належать; таке втручання не переслідує "суспільний", "публічний" інтерес. За даних обставин, на переконання колегії суду, захист права Позивача за рахунок позбавлення права Відповідача є порушенням статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відтак, Відповідач не може бути позбавлений законного права користування земельною ділянкою лише на тій підставі, що в подальшому він може оформити право користування земельною ділянкою під частинами будівлі, що перебувають у його власності. До того ж, у такому випадку на Відповідача буде безпідставно покладено обов`язок по вчиненню дій щодо оформлення права користування земельною ділянкою, що тягне за собою певні правові наслідки, у тому числі, матеріальні витрати.

Крім того, враховуючи імперативні положення наведених норм закону, судова колегія доходить висновку, що право користування земельною ділянкою не може припинятись для особи, яка правомірно продовжує володіти нерухомим майном, що розташоване на цій земельній ділянці, і до іншої особи перейшло право власності лише на частину нерухомого майна, проте інша частина продовжує перебувати у власності цієї особи, адже виходячи зі змісту частин 1, 3 статті 79-1, частин 1, 2, 6 статті 120 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою розповсюджується на її відповідну частину. Відтак суд апеляційної інстанції ще раз констатує, що у власності Відповідача продовжує перебувати частина будівель, а відтак аргументи Позивача, що набуття іншою особою права власності на частину будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, є правовою підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою для попереднього землекористувача, ґрунтуються на помилковому тлумаченні пункту "е" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України.

Окрім того колегія акцентує увагу і на тому, що апелянт в своїх доводах вказує на встановлення Відповідачем паркану та влаштування паркомість з кількістю котрих Позивач незгоден. В той же час апелянт залишає поза увагою той факт, що вказані питанні виходить за межі пред`явленого ним позову, адже навіть у випадку задоволення вказаного позову (щодо припинення права користування земельною ділянкою та скасування запису про його реєстрацію) жодним чином не вирішує питання такого паркану та цих паркомісць, що вказує (з огляду на мету позову) обрання Позивачем неефективного способу захисту.

В той же час, все вищевказане вказує на відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Суд констатує, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Відтак, з огляду на викладені положення законодавства, практику Верховного Суду, враховуючи, що припинення права постійного користування судом в примусовому порядку передбачено статтею 143 Земельного кодексу України, та те, що право користування земельною ділянкою не може припинятись для особи, яка правомірно продовжує володіти нерухомим майном, що розташоване на цій земельній ділянці, і до іншої особи перейшло право власності лише на частину нерухомого майна, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

При цьому суд бере до уваги, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Водночас відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові та не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

З огляду на наведені вище обставини в їх сукупності, судова колегія доходить висновку про не доведення Позивачем належними та допустимими доказами наявності у нього порушеного права на захист якого заявлено позовні вимоги, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З приводу заяви Відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголосив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Позаяк судом не встановлено порушення права позивача в даному випадку, відсутні підстави для вирішення питання про сплив строку позовної давності, в тому числі, клопотання позивача про поновлення строку позовної давності.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Позивача не підлягає до задоволення, оскільки її доводи спростовуються усім вищевстановленим у даній постанові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівнафтопродукт" на рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/921/24 від 10 січня 2025 року - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/921/24 від 10 січня 2025 року - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Матеріали справ №924/921/24 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Бучинська Г.Б.