ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" березня 2025 р. Cправа № 902/84/25

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Виноградського О. Є., за участю секретаря судового засідання Ганкіної А. Л., за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Господарського суду Вінницької області господарську справу

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Гутарова Івана Івановича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

до Тимченка Валерія Леонідовича (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

про стягнення 307833,75 грн за договором поставки,

УСТАНОВИВ:

Процесуальні дії у справі та стислий виклад позицій учасників справи.

28.01.2025 до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Гутарова Івана Івановича б/н від 28.01.2025 (вх. канц. суду № 87/25 від 28.01.2025) до Тимченка Валерія Леонідовича про стягнення 307833,75 грн за Договором поставки № ГИХ-21 від 24.02.2020, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань, в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару відповідно до видаткової накладної № 46 від 24.02.2020.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 справу № 902/84/25 розподілено судді Виноградському О. Є.

Ухвалою судді Господарського суду Вінницької області від 03.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 902/84/25, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 03.03.2025.

Згідно з частиною першою статті 251 ГПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Суд констатує, що протягом встановленого законом строку відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Щодо обізнаності відповідача про розгляд справи, суд відзначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі № 902/84/25 судом встановлено, що у відповідача відсутній електронний кабінет у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, що підтверджується відповіддю № 6610982 від 30.01.2025 (а. с. 26, зворотна сторона).

Згідно з приписами частини одинадцятої статті 242 ГПК України у разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Враховуючи вищевикладене, ухвалу про відкриття провадження у справі № 902/84/25 від 03.02.2025 судом надіслано на адресу Тимченка Валерія Леонідовича відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь № 1079924 від 30.01.2025).

21.02.2025 до суду повернулось поштове відправлення з вищевказаним судовим рішенням з відміткою в довідці оператора поштового зв`язку АТ "Укрпошта" про причини повернення листа від 19.02.2025 - "відсутній за вказаною адресою" (вх. канц. суду № 01-44/302/25 від 21.02.2025).

У зв`язку із поверненням поштової кореспонденції суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також суд враховує, що направлення ухвали рекомендованою кореспонденцією на адресу учасника є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання кореспонденції адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постанові Верховного Суду від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 4 цього ж закону судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Таким чином, суд вжив достатніх заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи по суті у вказану дату та час, а останній не скористався наданим йому правом надання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений законом. Також від відповідача не надходило будь-яких заяв та клопотань у цій справі.

26.02.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" до суду надійшла заява позивача б/н від 26.02.2025 про проведення засідання за його відсутності, яке обґрунтовано неможливістю прибути до міста Вінниці. У вказаній заяві Гутаров І. І. просив суд розглянути справу № 902/84/25 без участі позивача, за наявними в матеріалах справи документами та задовольнити позовні вимоги.

Разом з тим, судове засідання, призначене на 03.03.2025, не відбулось у зв`язку із оголошенням сигналу "Повітряна тривога" на території Вінницької області.

03.03.2025 суд призначив судове засідання з розгляду справи по суті на 24.03.2025, про що повідомлено учасників справи відповідною ухвалою.

В судовому засіданні, 24.03.2025, сторони правом участі у судовому засіданні не скористались, хоча про дату, час та місце проведення засідання були повідомлені належним чином, а саме: позивач - шляхом надіслання ухвали Господарського суду Вінницької області від 03.03.2025 до електронного кабінету Гутарова І. І., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а. с. 39), відповідач - шляхом надіслання вказаного судового рішення поштовим відправленням на адресу реєстрації Тимченка В. Л. (а. с. 40).

Судом враховано, що присвоєння поштовому відправленню штрихового кодового ідентифікатора надає споживачу поштових послуг можливість відслідковувати в автоматизованій системі реєстрації та контролю поштове відправлення та отримувати інформацію через інтернет на офіційному сайті АТ "Укрпошта" (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 925/418/20).

Дослідивши трекінг про відстеження поштового повідомлення № 642, роздрукованого з офіційного веб-сайта оператора поштового зв`язку АТ "Укрпошта" та долученого до матеріалів справи, суд встановив, що лист з ухвалою суду від 03.03.2025, надісланий на відому суду адресу, повернуто відправнику 21.03.2025 у зв`язку із відсутністю адресата (відповідача) за вказаною адресою.

Згідно із частиною першою статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За змістом статті 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

За приписами частини другої статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині дев`ятій статті 165 ГПК України.

Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними у ній матеріалами і документами за відсутності учасників справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

24.02.2020 між Фізичною особою-підприємцем Гутаровим Іваном Івановичем (далі також - Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Тимченком Валерієм Леонідовичем (далі також - Покупець) було укладено Договір поставки № ГИХ-21 (далі також - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого: Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар згідно з даним Договором (надалі - Товар) та відповідно до замовлення Покупця у кількості та за ціною, вказаною у накладних, які підтверджуються прийом-передачу Товару від Постачальника до Покупця та є невід`ємною частиною даного Договору, а Покупець зобов`язується прийняти цей Товар та оплатити його на мовах, визначених цим Договором.

Відповідно до пункту 1.4 Договору поставка Товарів проводиться партіями у відповідності до замовлення, які подаються Покупцем. Замовлення обов`язково повинно містити дані щодо асортименту та кількості Товару.

Згідно з пунктом 1.5 Договору партією Товару вважається його кількість, вказана в одній накладній.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що найменування та загальна кількість Товару вказані у накладних, які є невід`ємною частиною Договору.

У пункті 3.1 Договору сторони передбачили, що поставка Товару здійснюється партіям відповідно до замовлення Покупця, узгодженого Постачальником шляхом надіслання Покупцю відповідного рахунку-фактури, в якому встановлюється найменування, кількість та ціна відповідної партії Товару. Замовлення може містити інші положення, які оформлюються за взаємною згодою Сторін.

Відповідно до пункту 5.1 Договору Покупець оплачує Товар, що поставляється, за цінами, узгодженими Сторонами та вказаними в накладних. Ціна на Товар визначається в національній валюті України - гривні, виходячи з курсу на міжбанківському ринку за долар США на день подання Покупцем заявки на придбання партії Товару та не підлягає зміні в разі подальшого зменшення курсу по відношенню до долару США на день поставки Товару.

Загальною вартістю Договору є сумарна вартість Товару, зафіксована в накладних (пункт 5.2 Договору).

Згідно з пунктом 6.1 Договору розрахунки за поставлений Товар здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника вказаний у пункті 15 цього Договору в банківській установі протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару. При цьому Сторони дійшли згоди про те, що строк оплати вартості всього товару, поставленого в поточному році та несплаченого Покупцем, вважається таким, що настав 30 грудня такого поточного року. Вся заборгованість повинна бути сплачена до 31 грудня такого поточного року. З 01 січня кожного наступного року відстрочення платежу відновлюється при умові погашення попередньої заборгованості.

В пункті 10.1 Договору сторони дійшли згоди, що за порушення умов цього Договору сторонам, з вини якої сталися ці порушення, відшкодовує другій стороні всі спричинені цим збитки у порядку, передбаченому цим Договором та чинним законодавством.

У разі несвоєчасної оплати партії Товару або її частини, Покупець зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період нарахування пені, від суми заборгованості за кожний день прострочення, відсоток за користування чужими грошовими коштами у розмірі 0,3 % від загальної суми постачання партії Товару за кожен день користування чужими грошовими коштами (на підставі статті 625 ЦК України).

Видатковою накладною № 46 від 24.02.2020 підтверджується, що ФОП Гутаров І. І. поставив, а ФОП Тимченко В. Л. прийняв товар на суму 37855,56 грн (а. с. 11).

Вказана видаткова накладна підписана сторонами та скріплена печатками підприємців.

02.12.2021 позивач звернувся до відповідача із претензією б/н, в якій просив відповідача в термін до 15.12.2021 погасити заборгованість у розмірі 37855,56 грн.

Наявним у матеріалах справи описом вкладення у цінного листа від 15.12.2021, поштовою накладною № 523 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується отримання ФОП Тимченком В. Л. 20.12.2021 вищевказаної претензії.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив оплату за Договором за поставлений товар, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Норми права, які застосував суд, оцінка доказів та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Спірні правовідносини сторін є господарськими та поширюються на юрисдикцію господарського суду, з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги до фізичної особи Тимченка В. Л. про стягнення грошових коштів випливають із Договору, який було укладено між позивачем та відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, а саме щодо виконання останнім Договору поставки № ГИХ-21 від 24.02.2020 в частині повної та своєчасної оплати отриманого Товару.

Відповіддю № 1072522 від 28.01.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що станом на дату укладення Договору (24.02.2020) відповідач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, а державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Тимченком В. Л. вчинено 13.01.2025.

Таким чином, на дату звернення з позовною заявою до суду Тимченко В. Л. не має статусу фізичної особи-підприємця.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 суд виснував, що у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Враховуючи викладене, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Як зазначено вище: предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача 37855,56 грн - основного боргу, 50387,58 грн - пені, 24136,64 грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів та 195453,97 грн - 0,3 % річних "штрафу за порушення умов проведення розрахунків...", що нараховані в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки № ГИХ-21 від 24.02.2020.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в редакції, чинній на дату укладення Договору, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з абзацом 4 частини першої статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 ГК України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 202 та частини першої статті 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом.

Суд зазначає, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, відносини щодо якого регулюються параграфом 3 Глави 54 ЦК України.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

За приписами статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності з статтями 610, 612, 613 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частини першої-другої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з частиною п`ятою статті 692 ЦК України, якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 6.1 Договору розрахунки за поставлений Товар здійснюються в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника вказаний у пункті 15 цього Договору в банківській установі протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару. При цьому Сторони дійшли згоди про те, що строк оплати вартості всього товару, поставленого в поточному році та несплаченого Покупцем, вважається таким, що настав 30 грудня такого поточного року. Вся заборгованість повинна бути сплачена до 31 грудня такого поточного року. З 01 січня кожного наступного року відстрочення платежу відновлюється при умові погашення попередньої заборгованості.

За приписами частини першої-другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Матеріалами справи стверджується, що 24.02.2020 позивач поставив відповідачу Товар загальною вартістю 37855,56 грн.

Докази поставки в поточному році іншого Товару в рамках Договору матеріали справи не містять, відтак у суду відсутні підстави для застосування умов, викладених у другому реченні пункту 6.1 Договору.

Суд констатує, що у справі відсутні докази оплати вартості поставленого відповідачу Товару.

Беручи до уваги умови Договору, а саме пункту 6.1 Договору відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання з 10.03.2020.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки відповідач, у порушення статей 525, 526, 527, 530 ЦК України, взятих на себе зобов`язань не виконав та не оплатив вартість отриманого товару, суд доходить висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення 37855,56 грн заборгованості з оплати вартості товару є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача 50387,58 грн - пені, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В пункті 10.2 Договору сторони, зокрема, погодили, що у разі несвоєчасної оплати партії Товару або її частини, Покупець зобов`язується сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період нарахування пені, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Дослідивши доданий до позовної заяви розрахунок пені, судом встановлено, що позивач здійснює нарахування пені на суму боргу (37855,56 грн) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня, починаючи з 10.03.2020 по 25.11.2024 (фактично останній день - 24.11.2024).

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті шостої ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.

При цьому, у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (постанова Верховного Суду від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20).

Проаналізувавши пункт 10.2 Договору, суд дійшов висновку, що сторонами не погоджено іншого строку нарахування штрафних санкцій, як це передбачено у частині шостій статті 232 ГК України.

Судом перевірено наведений у матеріалах справи розрахунок суми пені і встановлено, що позивачем неправильно визначено період нарахування, а тому, здійснивши власний розрахунок, який починає обчислюватися з 10.03.2020 та закінчується 09.09.2020, судом встановлено, що обґрунтованою до стягнення з відповідача сумою пені є сума в розмірі 2865,02 грн.

Таким чином, 47522,56 грн пені нараховано неправомірно.

Щодо вимог позивача про стягнення 24136,64 грн суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 14-денний строк зі сплати вартості поставленого товару згідно з видатковою накладною № 46 від 24.02.2020 закінчився 09.03.2020.

Таким чином, відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань щодо здійснення розрахунку за Договором - 10.03.2020.

При перевірці правильності нарахування позивачем суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів, суд враховує висновки щодо застосування статті 625 ЦК України, викладену у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, згідно з якими.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 (далі - Постанова КМУ № 1078) та Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункт 4 постанови КМУ № 1078).

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Враховуючи наведені висновки, здійснивши перевірку правильності нарахування заявленої суми, суд дійшов висновку про правомірність вимоги про стягнення 24136,64 грн суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів.

Щодо стягнення 0,3 % річних "штрафу за порушення умов проведення розрахунків за Договором ..." у сумі 195453,97 грн, суд враховує таке.

У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на погоджені сторонами умови відповідальності за Договором: "10.2. У разі несвоєчасної оплати партії Товару або її частини, Покупець зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період нарахування пені, від суми заборгованості за кожний день прострочення, відсоток за користування чужими грошовими коштами у розмірі 0,3 % від загальної суми постачання партії Товару за кожен день користування чужими грошовими коштами (на підставі ст. 625 ЦК України)…", суд дійшов до висновку, що нараховані позивачем 0,3 % річних "штрафу за порушення умов проведення розрахунків за Договором …" у сумі 195453,97 грн за своєю правовою природою є іншим розміром процентів, який встановлено Договором, відмінних від 3 % річних, передбачених в частині другій статті 625 ЦК України.

Суд зауважує, що передбачена законодавцем у частині другій статті 625 ЦК України можливість змінити розмір річних означає, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Таким чином, сторонами у пункті 10.2 Договору погоджено інший строк процентів за прострочення грошового зобов`язання, а саме - 0,3 % річних.

При перевірці правомірності визначення позивачем періоду у часі, протягом якого нараховані проценти, суд враховує викладені вище висновки відносно дати, з якої відповідач вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань.

Здійснивши власний розрахунок, суд дійшов до висновку, що підставним та підлягає до стягнення 534,94 грн 0,3 % річних, тоді як 194919,03 грн заявлено неправомірно, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Положення статей 76, 77 ГПК України передбачають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Позивачем при звернені до суду із цим позовом сплачено 4617,51 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 108 від 20.01.2025 (а. с. 20, зворотна сторона).

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як встановлено судом, позовну заяву б/н від від 28.01.2025 подано в електронній формі.

Позивачем заявлено вимоги майнового характеру на загальну суму 307833,75 грн, а отже мало бути сплачено судовий збір із застосуванням коефіцієнту 0,8 - у розмірі 3694,01 грн, натомість сплачено - 4617,51 грн.

Таким чином, позивачем внесено на 923,50 грн судового збору більше, аніж встановлено законом.

Як вказано в пункті 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Разом з тим, за відсутності клопотання позивача про повернення надмірно сплаченого судового збору, таке питання судом не вирішується.

За правилами статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на відповідача слід покласти витрати зі сплати судового збору у розмірі 784,98 грн, тоді як 2909,03 грн, сплаченого судового збору - залишити за позивачем.

Керуючись статтями 18, 74, 76-80, 123, 126, 129, 233, 236-242, 326, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Тимченка Валерія Леонідовича (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Гутарова Івана Івановича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) 37855,56 грн - основного боргу; 24136,64 грн - інфляційних втрат, 534,94 грн - 0,3 % річних, 2865,02 грн - пені та 784,98 грн витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до положень частини першої статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник рішення надіслати позивачу до електронного кабінету у системі ЄСІТС, відповідачу - рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено та підписано суддею 24 березня 2025 р.

Суддя Олег ВИНОГРАДСЬКИЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )