СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Харків Справа № 922/856/23 (922/1537/24)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Стойка О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Склярук С.І.,

від позивача (арбітражний керуючий, ліквідатор) Різник О.Ю.;

від відповідача2 Свінцов С.В.;

від третьої особи- Гижко О.Л;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України м.Київ на рішення Господарського суду Харківської області від 10.12.2024 року у справі №922/856/23 (922/1537/24)

за заявою - Багатопрофільне підприємство "Солідарність" у формі товариства з обмеженою відповідальністю в особі ліквідатора

третя особа Акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк України м.Київ

до відповідачів: 1.Товариство з обмеженою відповідальністю "Вілліс Груп",

2.Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкрейніан Дівелопмент Сервіс"

про визнання недійсним правочину та витребування майна (в межах справи про банкрутство)

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа №922/856/23 про банкрутство Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі товариства з обмеженою відповідальністю .

Постановою суду від 15.01.2024 припинено процедуру розпорядження майном БП «Солідарність» у формі ТОВ та повноваження розпорядника майна; визнано Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (код 13670050) банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором арбітражного керуючого Різника Олександра Юрійовича (свідоцтво №1939 від 08.01.2020), зобов`язавши його виконати ліквідаційну процедуру.

У травні 2023 року до господарського суду Харківської області звернувся ліквідатор БП «Солідарність» у формі ТОВ Різник Олександр Юрійович (далі - Позивач) з позовом до ТОВ «Вілліс Груп» (далі Відповідач - 1), ТОВ «Юкрейніан Дівелопмент Сервіс» (далі -Відповідач 2), за участю третьої особи на стороні Позивача Акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України м.Київ (далі- Третя особа) в якому просив суд:

1) визнати недійсним Договір іпотеки серія та номер: 6828, виданий 05.07.2012, посвідчений Приватним нотаріусом Некриловим К.Ю., що підписаний між Позивачем та Відповідачем 1 (код 35962884).

2) витребувати у Відповідача 2 на користь Позивача, з поновленням державної реєстрації за БП «Солідарність» у формі ТОВ нерухоме майно згідно наведеного нижче переліку, а саме:

- нежиле приміщення №1 (в літ.А) загальною площею 112 кв.м., адреса нерухомого майна: м. Київ, вулиця Гавро Лайоша (наразі вулиця Йорданська), будинок 6, реєстраційний номер 0;

- нежиле приміщення, №1 (групи приміщень №8), МЗК (в літ.А) загальною площею 45,60 кв.м., адреса нерухомого майна: м. Київ, вулиця Гавро Лайоша (наразі вулиця Йорданська), будинок 6, приміщення 1, реєстраційний номер 0;

3) судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.12.2024 року у справі №922/856/23 (922/1537/24) визнано недійсним Договір іпотеки серія та номер: 6828, виданий 05.07.2012, посвідчений Приватним нотаріусом Некриловим К.Ю., що підписаний між БП «Солідарність» у формі ТОВ (код 13670050) та ТОВ «Вілліс Груп» (код 35962884); стягнуто з ТОВ «Вілліс Груп» на користь Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі товариства з обмеженою відповідальністю судовий збір у розмірі 3028,00 грн., в задоволенні решти вимог відмовлено.

Третя особа, не погодившись з означеним рішенням, звернулась з апеляційною скаргою, за змістом якої просила скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування майна та ухвалити нове рішення про витребування у Відповідача 2 на користь власника - Багатопрофільного підприємства Солідарність у формі Товариства з обмеженою відповідальністю- з поновленням державної реєстрації за БП Солідарність у формі ТОВ, нерухоме майно, а саме:

- нежиле приміщення (в літ. А) загальною площею 112 кв.м., за адресою: м. Київ, вулиця Гавро Лайоша (наразі вулиця Йорданська), будинок 6, реєстраційний номер 0;

- нежиле приміщення № 1 (групи приміщень № 8), МЗК (в літ. А) загальною площею 45,60 кв.м., за адресою: м. Київ, вулиця Гавро Лайоша (наразі вулиця Йорданська), будинок 6, приміщення 1, реєстраційний номер 0.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 10.12.2024 у справі № 922/856/23 (922/1537/24) учасниками справи не оскаржується.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилався на незаконність та необґрунтованість спірного рішення в оскаржуваній частині, а також на порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального права, мотивуючи наступним:

-суд першої інстанції не звернув увагу на фраудаторність оспорюваного правочину (іпотечного договору від 05.07.2012), що був укладений з метою виведення частини активів боржника на шкоду його кредиторів без будь-якої економічної доцільності та без наміру виконати зобов`язання за Договором купівлі-продажу від 15.12.2010;

- суд першої інстанції не дослідив, що Відповідач 2 не є добросовісним набувачем спірних нежилих приміщень, оскільки Відповідач 2 знав або міг знати, що Договір іпотеки від 05.07.2012 використовувався його учасниками для ухилення від повернення боргу за рішенням суду, що набрало законної сили та відповідно задля недопущення звернення стягнення на майно Боржника з метою задоволення грошових вимог АТ «Укрексімбанк», отже Відповідач 2 не проявив розумну обачність, оскільки мав знати про неправомірне володіння попереднім власником спірним майном та усвідомлювати незаконність купівлі об`єктів нерухомості.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Третьої особи на означене судове рішення, а ухвалою від 28.01.2025 розгляд справи призначений на 17.03.2025 о 10:30.

Від Арбітражного керуючого Різник О.Ю. надійшов відзив, за змістом якого останній підтримував вимоги апелянта у повному обсязі.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніан Дівелопмент Сервіс» надійшов відзив, за змістом якого він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Також у мотивувальній частині відзиву зазначив про орієнтовно понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000, 00грн.

Від Третьої особи надійшли письмові пояснення на відзив Відповідача 2.

В свою чергу, від Відповідача 2 надійшли письмові пояснення, у яких він зазначав, що доводи та обставини, наведені апелянтом та арбітражним керуючим, у письмових поясненнях на його відзив є такими, що не відповідають дійсності, засадам розумності, справедливості та добросовісності і спрямовані на безпідставне витребування майна від добросовісного набувача, просив залишити їх без розгляду, як такі, що подані поза межами визначеного процесуального строку.

Судова колегія залишає такі письмові пояснення без розгляду оскільки в суді апеляційної інстанції не передбачено право учасника справи надавати письмові пояснення та/або заперечення на відзив іншої сторони у справі.

Крім того, представником Відповідача 2 подано заперечення на клопотання Третьої особи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за мотивами ненаправлення копії зазначеного клопотання учасникам справи, а саме Банкруту та Відповідачу 1, що є на його думку порушенням вимог ч. 2 ст. 197ГПК України.

Такі заперечення судова колегія не бере до уваги, оскільки реалізація права учасником справи на участь в судовому засіданні по розгляду справи може бути обмежене лише з технічних причин та не залежить від думки про це інших учасників справи.

У судовому засіданні 17.03.2025р. представник Третьої особи підтримав доводи апеляційної скарги, рішення суду просив скасувати, а апеляційну скаргу- задовольнити.

Арбітражний керуючий Різник О.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги Третьої особи.

Відповідач 2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду апеляційної інстанції не надали, отже судова колегія вважає за необхідне розглянути справу у їх відсутності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлено, що за Позивачем до 2013-го року були зареєстровані нежитлові приміщення №1 (в літ.А) загальною площею 112 кв.м. та літера А, №1 (групи приміщень №8), МЗК загальною площею 45,60 кв.м. за адресою м. Київ, вулиця Гавро Лайоша (наразі вулиця Йорданська), будинок 6, які 19.02.2013 і 13.03.2013 вибули із власності Позивача на користь Відповідача 1 на підставі Договору іпотеки від 05.07.2012 за №6828, що був укладений між зазначеними особами із іпотечним застереженням.

В подальшому вказане майно 31.01.2019 було продано Відповідачем-1 Відповідачу 2 на підставі Договору купівлі-продажу від 31.01.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курасовою О.В. Відповідачем 2 надано суду докази оплати за договором, а саме: платіжні доручення №71 від 31.01.2019 на суму 710 000,00 грн та №72 від 31.01.2019 на суму 120 000,00 грн .

В позовній заяві ліквідатор БП «Солідарність» у формі ТОВ вказує на фраудаторність оспорюваного правочину (іпотечого договору від 05.07.2012), тобто правочину, який був укладений з метою виведення частини активів БП «Солідарність» у формі ТОВ боржника на шкоду його кредиторів без будь-якої економічної доцільності та без наміру виконати зобов`язання за договором купівлі-продажу від 15.12.2010., що стало підставою до звернення до суду з даним позовом.

Відповідач 1 не скористався правом на подання відзиву до суду першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву Відповідач2 зазначав, що не має відношення до іпотечного договору та повного доступу до інформації стосовно ходу виконання судового рішення про стягнення з Позивача на користь Третьої особи заборгованості за кредитом, він не мав та не міг мати на момент укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна інформації про правовідносини минулих власників приміщень між собою, просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Суд першої інстанції, встановивши обставини недобросовісності дій Позивача та Відповідача-1 при укладенні Договору іпотеки від 05.07.2012, що були спрямовані на шкоду кредиторам Позивача та позбавлення його в майбутньому законних прав на майно , дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору іпотеки від 05.07.2012.

Разом з тим, суд відмовив в задоволенні позовних вимог про витребування з володіння Відповідача 2 на користь Позивача ( Банкрута) нерухомого майна, що було предметом іпотеки - через недоведеність обставин недобросовісності набувача майна або неоплатності при відчуженні вищенаведеної спірної нерухомості, у зв`язку з чим зазначив про відсутність підстав до застосування строку позовної давності.

Оскільки скаржником рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна, судова колегія не переглядає рішення суду в іншій частині у відповідності до приписів ст. 269 ГПК України.

Висловлюючи незгоду з рішенням суду першої інстанції, Третя особа зазначає, що Відповідач 2 не є добросовісним набувачем спірних нежилих приміщень та не набув права власності на них, оскільки він знав або міг знати, що Договір іпотеки від 05.07.2012 використовувався його учасниками з метою ухилення від повернення боргу за рішенням суду та задля недопущення звернення стягнення на майно Боржника, отже Відповідач 2 , проявивши розумну обачність, мав можливість довідатися про неправомірне володіння попереднім власником спірним майном та усвідомлювати незаконність купівлі об`єктів нерухомості.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновку першої інстанції у відповідній частині позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України у разі якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від

29.04.2020 у справі № 906/655/18, від 19.06.2019 у справі № 756/13683/16-ц, від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Також Верховний Суд звертає увагу на те, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, та з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Аналогічний висновок сформульовано в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18(910/4866/21) та в пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц).

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь- якому випадку, а від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

Чинне законодавство України не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

При цьому, слід зазначити, що встановлення законодавцем у статті 42 КУзПБ та статті 20 Закону про банкрутство спеціальних наслідків визнання правочинів недійсними не виключає можливості захисту прав і законних інтересів особи в межах справи про банкрутство, у спосіб, передбачений статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України, зокрема, у справі, що розглядається, - шляхом віндикації в порядку статті 388 ЦК України.

Підставою позову в цій частині Позивачем зазначено, що втручання у право власності кінцевого набувача нерухомості Відповідача 2 є заходом пропорційним легітимній меті, оскільки виправдане метою позову - задоволення боргів перед державною установою та державними органами (АТ «Укрексімбанк», ДПС), поновлення порушених прав банкрута на майно, прав кредиторів на отримання заборгованості, забезпечення дотримання принципів справедливості, добросовісності ведення господарської діяльності суб`єктами господарювання. Позивач стверджує, що Відповідач-2 мав змогу перевірити документи, на підставі яких ТОВ «Вілліс Груп» безоплатно набуло нерухомість у БП «Солідарність» у формі ТОВ та проявити більшу обачність щодо правового статусу приміщень № №1,2, які набувалися у власність.

Позивач обґрунтував недобросовісність покупця- Відповідача 2- наявністю у нього можливості на час придбання спірного майна за допомогою даних Єдиного державного реєстру судових рішень та Автоматизованої системи виконавчого провадження співвіднести час укладення договору іпотеки між Відповідачем та Позивачем з часом звернення Третьої особи до Позивача з позовом про стягнення заборгованості у справах №5011-18/5927-2012 та № 5011-34/6378-2012, а також співвіднести момент передання спірного майна у власність Відповідача-1 на підставі договору іпотеки та час набуття законної сили судовими рішеннями у справах № 5011-18/5927-2012 та № 5011-34/6378- 2012, якими стягнуто заборгованість з Позивача на користь Третьої особи.

За думкою Третьої особи, проявивши розумну обачність та проаналізувавши вищенаведені відомості, Відповідач-2 міг довідатися про дійсний намір Відповідача 1 та Позивача вивести спірне майно з власності останнього з незаконною метою уникнути стягнення на це майно в період примусового виконання вищенаведених судових рішень на користь Третьої особи.

Разом з тим, за змістом п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) при застосуванні положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції при вирішенні питання про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, необхідно виходити з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності Позивача та набуття Відповідачем 2 права власності на таке майно в контексті його добросовісності, встановив, що нежитлові приміщення вибули з власності Позивача на користь Відповідача 1 внаслідок його волевиявлення.

В подальшому Відповідач 2 набув права власності на нежитлові приміщення за відплатним договором, придбавши його у Відповідача 1 за Договором купівлі-продажу від 31.01.2019 року, тобто майже через п`ять років безперешкодного володіння та користування Відповідачем 1 спірним майном, а тому не міг знати про те, що це майно вибуло з власності попереднього власника поза його волею.

Оскільки під час придбання Відповідачем 2 майна в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо його обтяжень, то Відповідач 2 правомірно очікував, що Відповідач 1 мав право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Доводи Третьої особи, що під час придбання майна Відповідач-2 мав провести розслідування щодо фінансового стану та господарської діяльності попереднього власника майна та ступень зв`язку його з актуальним власником майна - не базується на нормах закону чи усталених в сфері цивільних відносин правилам поведінки, отже вимоги Третьої особи визначити для Відповідача-2 такий ступень передбачуваності й обізнаності при придбанні ним майна - є безпідставним звуженням меж здійснення останнім своїх цивільних прав.

Доказів пов`язаності Відповідача 2 та інших сторін у справі на момент укладення відповідного договору, а також вчинення ним цього правочину з наміром завдати шкоди Третій особі , або зловживання правом в інших формах - останнім не надано.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у Відповідача 2, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря.

Наведені висновки суду апелянтом не спростовано, а доводи апеляційної скарги про недослідження обставин недобросовісності Відповідача 2 були досліджені судом першої інстанції та спростовані наведеним вище.

Інших підстав до оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 10.12.2024 у справі №922/856/23 (922/1537/24) підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, слід віднести на Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Стосовно відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі у розмірі 30 000,00грн., що зазначено Відповідачем 2 у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст.124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Змістом ч.ч.6-8 ст.129 ГПК України передбачений порядок визначення розміру витрат на правову допомогу та її підтвердження, який передбачає, зокрема, співвідношення розміру заявленої до відшкодуванням суми судових витрат до розміру суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а також можливість підтвердження заявленої суми доказами, що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки Відповідачем 2 не надано доказів понесення та розрахунку зазначених витрат на професійну правову допомогу, а також не зроблено заяви щодо надання таких доказів після ухвалення судового рішення відповідно до вимог ст. 129 ГПК України - підстави до розподілу таких витрат в суді апеляційної інстанції відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ на рішення господарського суду Харківської області від 10.12.2024 у справі №922/856/23 (922/1537/24) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.12.2024 у справі №922/856/23 (922/1537/24) залишити без змін.

Судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, віднести на Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 27.03.2025.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Д.О. Попков