УХВАЛА

27 березня 2025 року

м. Київ

cправа № 903/874/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Сивик А.П, адвокат (дов. від 20.11.2024),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» - Боричевський В.М., адвокат (дов. від 01.01.2025),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут»

на рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2024 (суддя Дем`як В.М.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 (головуючий суддя: Миханюк М.В., судді: Тимошенко О.М., Коломис В.В.)

у справі № 903/874/23

за позовом приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго»)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» (далі - ТОВ «Волиньелектрозбут»)

про стягнення 24 472 217,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Волиньелектрозбут» про стягнення 369 502 597,23 грн - основного боргу, 6 873 477,33 грн - 3 % річних, 16 155 252,97 грн - інфляційних втрат, 1 775 875,02 грн - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на порушення відповідачем умов договору від 01.01.2019 № 0136-02024 про надання послуг з передачі електричної енергії та додаткової угоди від 30.08.2019 до нього в частині своєчасної оплати наданих послуг з передачі електричної енергії.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 15.07.2024, зокрема закрито провадження у справі № 903/874/23 в частині вимог про стягнення з відповідача 369 502 597,23 грн основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 14.10.2024 зі справи, зокрема заяву позивача про залишення позову без розгляду в частині вимог про стягнення 1 775 875, 02 грн пені задоволено; позовну заяву в частині вимог про стягнення 1 775 875, 02 грн пені залишено без розгляду.

Рішенням господарського суду Волинської області від 11.11.2024 у справі № 903/874/23 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18.11.2024) позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 24 472 217,00 грн заборгованості, у тому числі: 16 865 901,55 грн - інфляційних втрат, 7 606 315,44 грн - 3% річних. Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати частково та змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 13 685 742,55 грн.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 зі справи рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2024 в частині стягнення інфляційних втрат та розподілу судового збору змінено та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 15 435 248,70 грн інфляційних втрат. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 1 430 652,85 грн інфляційних втрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Здійснено розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема тим, що позивачем у розрахунку інфляційних втрат не врахованою дефляцію.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій в частині стягнення 1 433 352,14 грн інфляційних втрат (а саме із сумою у розмірі 802 955,89 грн, яка входить у нарахування за травень 2022 року за період з 14.05.2022 по 30.05.2022 та сумою у розмірі 630 396,25 грн, яка входить у нарахування за квітень 2022 року за період з 14.04.2022 по 08.05.2022), ТОВ «Волиньелектрозбут» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить: судові рішення попередніх інстанцій скасувати частково та змінити в частині стягнення інфляційних втрат, стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 13 685 742,55 грн та відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення 1 433 352,14 грн інфляційних втрат.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Волиньелектрозбут» відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» у відзиві на касаційну скаргу просило Суд судові рішення попередніх інстанцій в оскаржуваній частині залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ухвалою Суду від 10.03.2025 зі справи задоволено заяву ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки щодо застосування статей 6, 7, 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 05.08.2021 зі справи № 903/972/20, від 21.12.2022 зі справи № 299/2706/20. Крім того, скаржник зазначає про те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновок щодо застосування механізму розрахунку інфляційних втрат, який (висновок) викладений у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 зі справи № 910/13071/19.

Скаржник вважає, що судами невірно встановлено момент отримання відповідачем актів приймання-передачі послуг за березень-квітень 2022 року, що спричинило помилкове визначення періоду нарахування та стягнення інфляційних втрат.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду щодо застосування норм права, з огляду на таке.

У справі № 903/972/20, на яку посилається скаржник, Верховний Суд, переглядаючи судові рішення попередніх інстанцій у справі за позовом про стягнення заборгованості за договором про постачання природного газу, зокрема виснував, що на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Статтею 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі статтями 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження.

У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Такі обставини унеможливлюють ідентифікацію відправника та отримувача повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення.

При цьому Верховний Суд у справі № 903/972/20, з посиланням на приписи статті 300 ГПК України, виходив з того, що суди попередніх інстанцій встановили, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, хто саме відправляв і хто отримував електронні листи, а також зміст вкладених до них файлів, на які позивач здійснив посилання, як на доказ отримання відповідачем акта прийманні-передачі газу.

У справі № 299/2706/20, на яку також посилається скаржник, Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення попередніх інстанцій у справі за позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, зокрема виснував, що задовольняючи вимоги позивача про поновлення на роботі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка довела своє волевиявлення на відкликання у межах строку попередження раніше поданої заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, шляхом направлення на електронні засоби комунікації відповідача відповідної заяви, засвідченої її електронним підписом.

Проте, за висновком Верховного Суду, зазначеного висновку суди дійшли внаслідок неправильного застосування до спірних правовідносин положень статті 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Так, відповідно до частини першої зазначеної норми, електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження (частина друга цієї статті).

Частина третя статті 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» містить імперативний припис, що уразі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Аналіз положень зазначеної норми права дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту отримання адресатом електронного документа покладається на його автора.

Верховний Суд у справі № 299/2706/20 виходив, зокрема з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження наявності в товариства попередньої домовленості щодо підтвердження факту одержання адресатом електронного документа, а також доказів на підтвердження факту одержання посадовими особами товариства поданої нею в електронній формі заяви про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням, у межах строку попередження. У позовній заяві та своїх письмових поясненнях позивачка також не вказувала про те, що адресована нею товариству та його посадовим особам заява про відкликання наміру про звільнення, містила запит на сповіщення про отримання адресатами заяви, і що вона отримала від адресатів таке сповіщення.

Водночас у справі № 903/874/23, судові рішення попередніх інстанцій в якій є предметом касаційного оскарження, суди попередніх інстанцій встановили, що:

- відповідно до пункту 6.1 договору від 01.01.2019 № 0136-02024 про надання послуг з передачі електричної енергії розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць;

- пунктом 6.2 договору передбачено, що користувач здійснює поетапну попередню оплату планової вартості послуги оператора системи передачі таким чином: 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього договору.

Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5, у кожен з наступних періодів: 2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового місяця; 3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового місяця; 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового місяця; 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця;

- згідно з пунктом 6.5 договору (в редакції додаткової угоди від 30.08.2019 до договору) користувач (відповідач у справі) здійснює розрахунок з оператором системи передачі (позивачем у справі) за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який оператор системи передачі надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим;

- при цьому, відповідно до пункту 5.5 договору (у новій редакції), користувач здійснює розрахунок за фактичний обсяг послуги до 15 числа місяця наступного за розрахунковим (включно), на підставі рахунків, актів надання послуги, наданих виконавцем (оператором системи передачі), або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком», або отриманих за допомогою сервісу електронного документообігу, з використанням у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису тієї особи, уповноваженої на підписання документів в електронному вигляді. Оплату вартості послуги, після коригування обсягів та вартості послуг, користувач здійснює до 15 числа місяця, наступного за місяцем, у якому отримано акт коригування до акта приймання-передачі послуги (включно);

- до матеріалів справи позивачем долучено скріншот із програми «АСКОД», з якого убачається дата та години відправлення та доставлення відправлень до відповідача: акт за березень 2022 року, підписаний електронним цифровим підписом представника позивача, надіслано відповідачу 10.04.2022 о 17:43 год., а доставлено останньому 10.04.2022 о 17:47 год.; акт за квітень 2022 року, підписаний електронним цифровим підписом представника позивача, надіслано відповідачу 10.05.2022 о 19:58, а доставлено останньому о 20:18 год.;

- доказів протилежного (скріншот із програми «АСКОД» чи іншої програми, з якого убачається дата та години отримання вказаних актів) відповідачем не подано.

На думку скаржника, визначаючи дату отримання відповідачем акта за квітень 2022 року через систему електронного документообігу «АСКОД», позивач безпідставно застосував не дату отримання акта відповідачем (якою відповідач вважав 11 травня 2022 року), а дату відправлення акта позивачем (10 травня 2022 року). Також, визначаючи дату отримання відповідачем акта за березень 2022 року через систему електронного документообігу «АСКОД», позивач безпідставно застосував не дату отримання акта відповідачем (якою відповідач вважав 12 квітня 2022 року), а дату відправлення акта позивачем (10 квітня 2022 року). Відповідач вважає датою одержання акта як за березень 2022 року, так і за квітень 2022 року дату проставлення електронного цифрового підпису представником відповідача на актах. Цю обставину відповідач вважає визначальною для нарахування інфляційних втрат (в аспекті наявності більше чи менше півмісяця, залежно від чого здійснюється або не здійснюється нарахування пені за такий неповний місяць).

На спростування зазначеного доводу суд апеляційної інстанції зазначив про те, що електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі, однак не може слугувати підтвердженням отримання електронного документа саме в час проставлення електронного підпису.

Отже, у справі № 903/874/23, на відміну від справ, на які посилається скаржник, судами встановлено, що позивачем доведено факт отримання адресатом (відповідачем у справі) електронного документа через систему електронного документообігу «АСКОД» (з автоматизованим підтвердженням отримання).

При цьому Верховний Суд зазначає, що здійснення розрахунку за надану послугу згідно з умовами договору не ставиться у залежність від підписання/непідписання отриманих актів надання послуг відповідачем. Більше того, за умовами договору сторони погодили, зокрема можливість самостійного формування відповідачем документів, необхідних для здійснення оплати, в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком».

З огляду на викладене вище та встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо дат отримання актів відповідачем, відсутні підстави вважати, що судами не було враховано висновок щодо застосування механізму розрахунку інфляційних втрат, який (висновок) викладений у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 зі справи № 910/13071/19.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Отже, проаналізувавши постанови Верховного Суду, на які як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, послався скаржник, Верховний Суд зазначає, що названі справи суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

Наведені у касаційній скарзі доводи за своїм змістом фактично зводяться виключно до незгоди скаржника з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою наявних у справі доказів та встановленими обставинами щодо дати отримання відповідачем спірних актів, та спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, що відповідно до норм статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 903/874/23 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

У силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів у силу приписів статті 300 ГПК України.

Водночас Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на касаційну скаргу, у тій частині, в якій вони не суперечать мотивам цієї ухвали.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» на рішення господарського суду Волинської області від 11.11.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у справі № 903/874/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя А. Ємець