ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2025 р. Справа№ 910/16048/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Скрипки І.М.

Мальченко А.О.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Коваль В.Б. орд.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.01.2025

у справі №910/16048/24 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ПІВДЕНЬ ЛІФТ"

про стягнення 8 707 789,04 грн,

УСТАНОВИВ:

Господарський суд міста Києва своєю ухвалою від 27 січня 2025 року відмовив у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця" про забезпечення позову.

Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, за яких заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову, оскільки предметом позову є повернення суми попередньої оплати за договором поставки та стягнення штрафної санкції, оскільки відповідач передбачений договором товар не поставив, попередню оплату не повернув, натомість з системи моніторингу системи публічних закупівель вбачається, що він є активним учасником та процедур закупівель, тобто користується отриманими від позивача коштами, а також за інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, отриманої 29.01.2025 відносно відповідача було відкрито три виконавчі провадження, які наразі завершення, що свідчить про використання отриманих від позивача коштів на оплату боргів.

Також у апеляційній скарзі заявлено клопотання про визнання причини неподання до суду першої інстанції доказів заявлених в межах даної апеляційної скарги поважними, оскільки Автоматизована система виконавчих проваджень відновила роботу після хакерської атаки лише з 28.01.2025, тому інформацію з неї позивач не міг надати суду першої інстанції.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання шляхом направлення ухвали суду рекомендованим поштовим відправленням.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити, також підтримала клопотання про поновлення строку на подання доказів.

Частиною 3 статті 269 ГПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем разом з апеляційною скаргою надано інформацію з Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 29.01.2025 та вказав, що не міг її надати суду першої інстанції, оскільки вказана система запрацювала лише 28.01.2025 після хакерської атаки на реєстри Міністерства юстиції України.

Вказаний доказ не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки він датований 29.01.2025, тобто після прийняття оскаржуваної ухвали від 27.01.2025, проте така обставина як відсутність існування доказів на момент прийняття ухвали суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали оскарження ухвали, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів оскарження вбачається, що у грудні 2024 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ПІВДЕНЬ ЛІФТ" про стягнення 8 707 789,04 грн, у тому числі: суми попередньої оплати - 4886000,00 грн, штрафу 20% від ціни Договору - 1954400,00 грн та 45% річних за користування коштами - 1867389,04 грн.

Позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №УЗ/ВК-07/2024-Ю від 22.01.2024.

24.01.2025 позивачем подана заява про забезпечення позову, у якій він просив суд накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах суми 8838405,88 грн., яка складається з суми заявлених позовних вимог та суми судового збору та накласти арешт на все майно відповідача.

Заява мотивована тим, що 11.12.2024 позивач направив на адресу відповідача вимогу щодо повернення авансового платежу та сплати штрафних санкцій, однак відповідач самоусунувся від отримання поштової кореспонденції, ігнорує всі надіслані листи та не вживає жодних дій щодо повернення авансового платежу. В той же час, як вбачається з моніторингу системи закупівель PROZORRO, відповідач в період лютий - грудень 2024 року є активним учасником та процедур закупівель.

Тобто, за доводами позивача, відповідач користуючись коштами отриманими від позивача не виконував взяті на себе зобов`язання перед ним, а використовував кошти на виконання інших замовлень отриманих в межах акцептованих процедур закупівель. Враховуючи, що відповідач за 2024 рік мав достатню кількість контрактів щоб виконати своє зобов`язання з повернення авансового платежу, і свідомо уникав його виконання, є всі підстави вважати, що відповідач вчинятиме дії направлені на невиконання судового рішення у разі його задоволення. У зв`язку з цим позивач вважає за необхідне звернутися до суду з заявою про забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд прийшов до висновку щодо відсутності обставин, з якими процесуальний закон пов`язує необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не доведено тих підстав, що невжиття заходів до забезпечення позову вказаним в заяві шляхом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 137 ГПК України позов забезпечується, у тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст. 137).

За приписами чинного процесуального кодексу особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем або іншими особами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 14.06.2018 по справі №910/361/18.

З матеріалів оскарження вбачається, що позивач просив накласти арешт на грошові кошти в межах заявлених позовних вимог та судового збору, вказуючи на те, що відповідач не повернув кошти попередньої оплати та приймає участь у інших публічних закупівлях.

Однак, при цьому заявником до заяви про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідача у разі задоволення позовних вимог, ухиляння відповідача від виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а доводи позивача зводяться виключно до припущень про таку можливість, які ґрунтуються на порушенні відповідачем строків повернення попередньої оплати та участі в публічних закупівлях, що саме по собі не може свідчити про ухилення відповідача від сплати коштів у випадку задоволення позову.

Відтак, подана позивачем заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо обґрунтованості, доцільності та необхідності забезпечення позову у визначений заявником спосіб на даній стадії судового процесу.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов підставного висновку про те, що заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову не підлягає до задоволення.

При цьому, відмова у забезпеченні позову не позбавляє позивача права повторно подати заяву про забезпечення позову, з наданням переконливих доказів на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані із поданням апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.287 ГПК України ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову після їх перегляду в апеляційному порядку не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 27 січня 2025 року - без змін.

2. Матеріали оскарження повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повна постанова складена 27.03.2025.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді І.М. Скрипка

А.О. Мальченко