ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2025 р. Справа№ 910/10772/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Гончарова С.А.

секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 18.03.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025

у справі № 910/10772/24 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп»

про розірвання договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про розірвання укладеного між сторонами договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 219 від 19.02.2021.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором в частині сплати орендної плати за грудень 2021 року, січень-лютий 2022 року, березень-жовтень 2023 року, що відповідно до положень спірного договору надає позивачу право на дострокове розвівання такого договору .

Також позивач зазначив про те, що вказане порушення є істотним, що, відповідно до приписів ч. 2 ст. 651 ЦК України, також свідчить про наявність у позивача права на розірвання договору в односторонньому порядку.

В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву або інших пояснень/заперечень по суті спору не скористався.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач допустив заборгованість з орендної плати понад 3 місяці підряд, що:

- згідно з положеннями ст. 782 ЦК України дає позивачу право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд;

- є істотним порушенням умов спірного договору та, згідно з приписами ст. 651 ЦК України, є підставою для розірвання договору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24 та прийняти нове рішення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, в зв`язку з порушенням та неправильним застосування норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано те, що:

- у період, виникнення заборгованості, а саме грудень 2021, січень-лютий 2022, березень-жовтень 2023 років, діяли обставини (введення воєнного стану в Україні), які унеможливили користування приміщенням згідно спірного договору;

- вказане є підставою для звільнення відповідача від сплати орендної плати в порядку ч. 6 ст. 762 ЦК України та свідчить про безпідставність тверджень про несплату апелянтом орендної плати більше трьох місяців підряд та, відповідно, про відсутність підстав для розірвання спірного договору оренди.

Відповідно до з витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2025 апеляційну скаргу у справі № 910/10772/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/10772/24 призначено до розгляду на 18.02.2025 о 10 год. 00 хв., матеріали справи № 910/10772/24 витребувано з суду першої інстанції.

07.02.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:

- відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не вказував на обставини неможливості використання ним об`єкту оренди та не надавав жодних доказів на підтвердження обставин непереборної сили;

- в апеляційній скарзі відповідач лише зазначає про неможливість використання об`єкту оренди у спірний період у зв`язку із воєнним станом, який був введений з 24.02.2022, однак вказані обставини не охоплюють період грудень 2021 року-лютий 2022 року;

- апелянт не вказує та не наводить жодних доказів унеможливлення використання ним об`єкту оренду у спірні періоди. В свою чергу доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання і саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22);

- при цьому відповідач користувався об`єктом оренди у спірні періоди та не повідомляв позивача про неможливість його використання та причини такої неможливості, проте неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор). Аналогічний підхід міститься в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що ним понесені витрати у розмірі 20 000,00 грн у зв`язку із переглядом рішення суду першої інстанції апеляційним судом, а докази понесення таких витрат будуть подані позивачем не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом.

17.02.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на хворобу директора та необхідність залучення до справи адвоката, просив відкласти розгляд справи.

Станом на 18.02.2025 матеріали справи з суду першої інстанції не надійшли, що унеможливлює апеляційний розгляд, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24 призначено на 11.03.2025 о 9 год. 50 хв.

З огляду на вказане клопотання відповідача про відкладення розгляду справи колегією суддів не розглядалось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24 відкладено на 18.03.2025 о 09 год. 20 хв.

Станом на 18.03.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

19.02.2021 позивач (орендодавець) та відповідач (орендар) уклали договір оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 219 від 19.02.2021 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що орендодавець у відповідності з цим Договором передає, а орендар приймає в оренду, тобто в тимчасово і платне користування, будівлю (або іншу капітальну споруду чи їх окрему частину), нежилі приміщення, визначені нижче.

Згідно з п. 2.1. Договору об`єктом оренди є нежитлове приміщення на першому поверсі Готельного комплексу «Турист» літ. А) загальною площею 499,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ. вул. Р.Окіпної. 2 та зазначається в Акті приймання-передачі. Цільове призначення об`єкта оренди: для розміщення закладу громадського харчування.

У п. 4.1 Договору сторони погодили, що орендар починає сплачувати орендну плату з моменту підписання Акту приймання-передачі об`єкта. На момент укладення Договору сторони домовились, що орендна плата за приміщення загальною площею 344,72 кв.м. сплачується у розмірі 250,00 грн. в т.ч. ПДВ за 1 кв.м.

Розмір орендної плати за оренду об`єкта складає 109 442,00 грн. в. т.ч. ПДВ на місяць, на момент укладення Договору.

Орендна плата сплачується відповідачу згідно з виставлених рахунків.

Крім того у вказаному пункті сторони погодили можливість індексації орендної плати.

Факт приймання-передачі об`єкта підтверджується Актом здачі-приймання до Договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) № 219 від 01.03.2021.

Відповідно до п. 4.2 Договору орендар зобов`язаний самостійно отримати від орендодавця оформлений рахунок.

Пунктом 4.3 Договору визначено, що до настання п`ятого числа кожного поточного календарного місяця оренди об`єкта балансоутримувач виставляє орендарю рахунок за оренду майна за поточний календарний місяць.

Згідно з п. 4.4. Договору оренди орендар має сплатити орендну плату протягом трьох банківських днів від дати одержання рахунку, але в будь-якому разі не пізніше 10 числа поточного місяця. При цьому орендна плата, вказана у рахунку, є платою за поточний місяць. Визначений сторонами розмір орендної плати включає ПДВ.

Відповідно до п. 8.3 Договору договір може бути достроково розірвано на вимогу однієї зі сторін за рішенням Господарського суду в разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та цим договором.

Відповідно до положень п. 8.7 Договору договір оренди припиняється в разі, зокрема, дострокового розірвання у разі, якщо орендар не вносить орендну плату та/або комунальні платежі в повному обсязі протягом трьох місяців підряд.

Згідно з п. 8.2 Договору зміни до Договору можуть бути внесені за погодженням сторін шляхом укладення додаткової угоди.

Листом № 173 від 07.08.2024 позивач, з посиланням на наявність невиконаного зобов`язання відповідача з оплати орендних платежів за період грудень 2021, січень-лютий 2022, березень-жовтень 2023 років у розмірі 729 117,11 грн., повідомив відповідача про дострокове розірвання Договору та про те, що у випадку не укладення відповідачем відповідного договору про розірвання Договору та передачі об`єкту оренди, позивач звернеться до суду з позовом про розірвання Договору. На доказ направлення вказаного листа до матеріалів справи долучено копії видаткової накладної № 172, опису вкладення та фіскального чеку від 14.08.2024.

Відповідач на вказаний лист не відповів, відповідний правочин про розірвання Договору не підписав, наслідком чого стало звернення позивача до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 782 ЦК України встановлено, що наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено вище, у абз. 1 п. 8.3 Договору сторони погодили, що Договір може бути достроково розірвано на вимогу однієї зі сторін за рішенням Господарського суду в разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та цим договором.

В свою чергу абз. 2 п. 8.3 Договору встановлює, що орендодавець має право відмовитись від договору, якщо орендар не вносить орендну плату протягом трьох місяців підряд з дня закінчення строку, у разі відмови орендодавця від Договору він є розірваним з моменту одержання повідомлення орендодавця про відмову від договору.

Колегія суддів зазначає про те, що положення п. 8.3 Договору надають позивачу право на розірвання Договору в разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за Договором, яке (право) реалізовується шляхом подання відповідного позову до господарського суду, так і право на відмову від договору у односторонньому порядку, якщо орендар не вносить орендну плату протягом трьох місяців підряд, яке (право) реалізовується шляхом направлення відповідного повідомлення про відмову від Договору і у такому випадку Договір є розірваним з моменту одержання такого повідомлення відповідачем, тобто фактично надає позивачу право на вибір варіанту своєї поведінки.

При цьому слід зауважити на тому, що можливість обрання варіанту поведінки (розірвання Договору в судовому порядку або відмова від Договору в односторонньому порядку - примітка суду) є правом позивача.

В свою чергу за змістом Договору у випадку відмова від Договору в односторонньому порядку Договір є розірваним з моменту одержання відповідачем відповідного повідомлення позивача.

Колегія суддів зазначає про те, що зі змісту листа № 173 від 07.08.2024 слідує, що позивач обрав розірвання Договору в судовому порядку, що є його правом. До того ж матеріли справи не містять доказів отримання відповідачем такого листа, що виключає можливість розірвання Договору в односторонньому порядку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач допустив заборгованість з орендної плати понад 3 місяці підряд, що ним у апеляційній скарзі фактично не запресується, що, відповідно до положень ЦК України та умов Договору надає позивачу право розвівати такий договір..

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (п. 1 ч. 1 ст. 762 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У розумінні положень наведеної норми істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися в сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору, на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися в сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Колегія суддів зазначає про те, що неотримання орендної плати є істотним порушення умов Договору, оскільки позбавляє орендодавця отримати очікуване при укладенні договору.

Щодо посилань відповідача на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків за спірним договором було наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору) військової агресії проти України, колегія суддів зазначає про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Настання форс-мажорних обставин повинно бути документально підтверджено Торговельно-промисловою палатою України або іншим компетентним державним органом.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Слід зазначити про те, що лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань і сплати орендної плати.

При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

В свою чергу відповідачем не було надано сертифікату про форс-мажорні обставини, який би встановлював наявність форс-мажорних обставин саме за Договором.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по сплаті орендної плати, проте жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

Щодо посилань відповідача на наявність підстав для звільнення його від сплати орендної плати з огляду на неможливість використання приміщення, колегія суддів зазначає про таке.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України.

Водночас ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 суд дійшов висновку, що наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Крім того, обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (аналогічна правова позиція щодо застосування приписів ст. 762 ЦК викладена у постановах ВС у справах №914/1248/18 та №914/2264/17).

На погляд Верховного Суду, підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Оскільки відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

Отже відповідач належними та допустимими доказами повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто саме відповідач повинен довести неможливість використання ним орендованих приміщень у грудні 2021 року, січні-лютому 2022 року, березні -жовтні 2023 року, тобто довести неможливість фактичного доступу до приміщення та використання його за цільовим призначенням (для розміщення закладу громадського харчування) через обставини, за які орендар не відповідає проте жодних доказів цього відповідачем не надано.

В свою чергу у вказані періоди часу місто Київ не перебувало як в окупації, так і в зоні активних бойових дій, а використання приміщення для розміщення закладу громадського харчування не було заборонено положеннями чинного законодавства.

За таких обставин посилання відповідача на неможливість використання ним орендованих приміщень у грудні 2021 року, січні-лютому 2022 року, березні -жовтні 2023 року не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги про розірвання Договору. Рішення суду першої інстанції про задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Франциско Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/10772/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 20.03.2025

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.О. Хрипун

С.А. Гончаров